Agatha Christie
 	
 	Parker Pyne nyomoz
 	HUNGALIBRI Kiadó Budapest
 A 

 	mű 
 	eredeti 
 	címe: Parker Pyne investigates
 	FONTANA/COLLINS, 1976 © Agatha Christie Hungarian translation © Németh Zoltán és Varga István ISBN 963 9021 10 5 ISBN 963 855561 0 Ö
 	Kiadja a HUNGALIBRI
 	Könyvkiadó és Könyvterjesztő Kft. Felelős kiadó: a Hungalibri ügyvezető
 	igazgatója
 	Főszerkesztő: Szujó Béla Felelős szerkesztő: Kustos Mária Műszaki szerkesztő: Bán Fererc
 	Művészeti tanácsadó: Baráz Klára Készült a Budapest-Print Nyomdában. 
 	
 A 

 	KÖZÉPKORÚ 
 	FELESÉG
 ESETE

 	A férfi méltatlankodó dörmögést hal atott, majd felcsattanva megkérdezte, hogy miért kel elrakni egy kalapot onnan, ahová leteszi az ember. Aztán hangos ajtócsapódás következett, és Mr. Packington elindult, hogy elcsípje a városba tartó nyolc-negyvenötöst. Mrs. 
 	Packington kipirult arccal, összeszorított ajkakkal ült az asztalnál. Csak azért nem fakadt sírva, mert az utolsó pil anatban dühe győzedelmeskedett a kétségbeesés felett. – Kibírhatatlan! – suttogta Mrs. Packington maga elé. 
 	– Ezt már nem lehet elviselni! – Még néhány pil anatig töprengett, aztán feldúltan mormogta: – Az a kis tyúk! Csúf, gonosz kis macska! Hogy lehet George ilyen bolond!? 
 	Dühe lassanként elpárolgott és újra helyet adott az elkeseredettségnek. Mrs. Packington szemei könnybe lábadtak, s a kövér könnycseppek lassan legördültek a középkorú hölgy arcán. – Könnyű mondogatni, hogy nem bírom ki, de hát mi az ördögöt tehetnék? 
 	Hirtelen szörnyen magányosnak, tehetetlennek és borzasztóan nyomorultnak érezte magát. Lassan felemelte a reggeli újságot és immáron sokadszorra böngészett át egy hirdetést, ami az első oldalon jelent meg. 
 	– Hülyeség! – meditált Mrs. Packington. – Képtelen hülyeség! – Aztán:
 	– Végtére is, csak úgy kíváncsiságból megnézhetném…
 	
 	A fenti tépelődés magyarázatul szolgál arra, hogy miért vezették be a kissé ideges Mrs. Packingtont tizenegy órakor Mr. Parker Pyne irodájába. 
 	A hirdetés feladója termetes férfiú volt, de nem kövér. 
 	Nemesen arányos, kopasz fej el, apró, csil ogó szemén erős szemüveget viselt. 
 	– Foglaljon helyet, kérem – mondta Mr. Parker Pyne. – A hirdetésemre jött? – kérdezte, mintegy megkönnyítendő a dolgokat. 
 	– Igen. – válaszolta Mrs. Packington, de egyelőre nem bocsátkozott bővebb fejtegetésbe. 
 	– És cseppet sem boldog – közölte Mr. Parker Pyne derűs, tényszerű megál apítással. – Igen kevés ám a boldog ember. Nagyon meglepődne, ha megtudná, milyen kevesen vannak. 
 	– Valóban? – kérdezte Mrs. Packington, noha úgy érezte, vajmi keveset számít, hogy mások boldogok-e, vagy sem. 
 	– Úgy vélem, hogy Önt nem különösebben érdekli, ez a kérdés – folytatta Mr. Parker Pyne –, számomra viszont rendkívül érdekes. Tudja, az a helyzet, hogy harmincöt éven át statisztikai adatok gyűjtésével foglalkoztam egy kormányhivatalban. 
 	Most 
 	pedig, 
 	miután 
 	már
 	visszavonultam, felötlött bennem a gondolat, hogy valami módon hasznosítanom kel ene a megszerzett gyakorlati tapasztalataimat. Végtelenül egyszerű az egész. A boldogtalanság mint olyan, öt fő csoportra osztható – nem többre, efelől biztosíthatom. Ha pedig az ember már kiderítette a betegség okát, akkor a gyógyulás sem lehetetlen. 
 	
 	– Jelen esetben én töltöm be az orvos szerepét. És mit tesz az orvos? Először is diagnózist készít a betegéről, azután pedig előírja a megfelelő gyógymódot. Sajna, természetesen akadnak olyan esetek is, amelyekre nincs gyógyszer. Amennyiben az Ön esetében így ál na a dolog, előre megmondom őszintén, hogy semmit sem tehetek. 
 	El enben 
 	megnyugtatom, 
 	Mrs. 
 	Packington, 
 	hogy
 	amennyiben elvál alok egy ügyet, akkor a gyógyulás garantált. 
 	Eszerint lehetséges volna? Vagy valami bolondság rejlik mögötte? De talán mégis igaz! Mrs. Packington reménykedve emelte fel a tekintetét. 
 	– Óhajtja tehát, hogy felál ítsuk a diagnózist az esetéről? –
 	kérdezte Parker Pyne mosolyogva. Kényelmesen hátradőlt a székén és összeil esztette az uj ai hegyét. – A probléma gyökere a férjével való kapcsolatában rejlik. Ami azt il eti, egy ideig boldog házasságban éltek. Úgy vélem, a férje meglehetősen jó anyagi körülményeket teremtett. Aztán szerintem az ügyben kulcsszerepe van egy ifjú hölgynek is, valószínűleg az egyik fiatal nő lehet a férje irodájában. 
 	– A gépírónője – közölte Mrs. Packington. – Egy kipingált képű, undok kis tyúk, csupa rúzs, selyemharisnya, meg kibodorított fürtöcske. – A gát átszakadt, és a boldogtalan asszonyból szinte ömlött a szó. 
 	Parker Pyne nyugtatólag bólogatott. – A férje meg persze úgy vélekedik, hogy nincsen ebben semmi rossz, ugye? 
 	Rendszerint ez a helyzet. 
 	– Szóról-szóra ezt mondogatja. 
 	– Miért is ne örülhetne ennek a tiszta barátságnak, amikor az az ifjú hölgy legalább némi fényt és egy kis örömet csempész egyhangú életébe? Különben is oly kevés lehetőség nyílik a szórakozásra. Gondolom, ilyen szentimentális dolgokat hord össze a férje, nemde? 
 	Packington asszony hevesen bólogatott. – Humbug az egész, tiszta humbug! Lejárnak a lánnyal a folyópartra…
 	Korábban magam is szívesen jártam a folyóra, de öt vagy hat éve egyszer csak kijelentette, hogy a jelenlétem zavarja a golfozásban. Annak a kis tyúknak a kedvéért persze szívesen lemond a golfozásról is. Szerettem színházba járni… George meg egyre csak azt hajtogatta, hogy túl fáradt az ilyen éjszakai kimaradozásokhoz. Most meg táncolni jár vele… táncolni! És hajnali háromkor kerül haza. 
 	Én… én meg…
 	– És bizonyára azzal üti el a dolgot, ha ön panaszkodik a viselkedése miatt, hogy a nők féltékenyek. Méghozzá oktalanul féltékenyek, még olyankor is, amikor semmi alapjuk sincs a féltékenységre, nemde? 
 	Mrs. Packington ismét bólintott. – Pontosan így van. –
 	Aztán éles hangon megkérdezte: – De hát honnan tudja mindezt? 
 	– Egyszerű statisztika – válaszolta Parker Pyne egykedvűen. 
 	– Olyan szerencsétlen vagyok – panaszolta Mrs. 
 	Packington. – Mindig jó és hűséges hitvese voltam George-nak. Amikor összekerültünk, véresre dolgoztam a kezemet. Segítettem neki a felkapaszkodásban. Sohasem néztem más férfira. Mindig rendben tartottam a dolgait, jól és 
 	gazdaságosan 
 	vezettem 
 	a 
 	háztartásunkat, 
 	
 	gondoskodtam a megfelelő étkezéséről. És éppen most, amikor már a világon mindent megteremtettünk magunknak ahhoz, hogy élvezzük az életet, amikor kedvünkre utazgathatnánk és szórakozhatnánk, amire azelőtt annyira vágytunk… Óh, mennyire reméltük, hogy egy szép napon lehetőségünk nyílik rá… és ez lett belőle! 
 	Az asszony nagyot nyelt, Mr. Parker Pyne pedig komoran bólintott. 
 	– Megnyugtatom, hogy az ügy már teljességgel világos előttem. 
 	– És… tehet valamit az érdekemben? – kérdezte az asszony alig hal hatóan. 
 	– Természetesen, kedves hölgyem. Van gyógymód a bajára. Óh, igen, van rá gyógymód. 
 	– És mi lenne az? – A nő tágra nyílt szemmel, várakozóan nézte a férfit. 
 	Parker Pyne pedig halkan, de határozottan válaszolt. –
 	Teljes mértékben rám kel bíznia magát. A honoráriumom összege pediglen kettőszáz guinea. 
 	– Kétszáz guinea?! 
 	– Pontosan. Ön megengedheti magának ezt az összeget, Mrs. Packington. És ne feledje, hogy egy lelki operációért fizeti ezt a kétszáz aranyat. Elvégre a boldogság is van olyan fontos, mint a testi egészség. 
 	– De remélem, utólag kel fizetnem? 
 	– El enkezőleg – vágta rá Parker Pyne. – Előre kel fizetnie. 
 	Mrs. Packington felál t. – Attól tartok, nem ál módomban…
 	– Hogy zsákbamacskát vegyen, ugye? – kacsintott rá vidáman Mr. Parker Pyne. – Nos, lehet, hogy magának van igaza. Elvégre nagy összeget kockáztatna. De meg kel bíznia bennem, az orvosában, érti? Ezért kel előre fizetnie és vál alnia a kockázatot. Ezek a feltételeim. 
 	– No de kettőszáz guinea mégis csak…
 	– Pedig annyi az ára, kettőszáz arany. Tudom, hogy nagyon sok pénz. Nos, hát minden jót, Mrs. Packington. Értesítsen, ha meggondolta magát. – Zavartalanul mosolyogva kezet rázott az asszonnyal. 
 	A nő távozása után megnyomott egy csengőt az íróasztalán, 
 	mire 
 	néhány 
 	pil anattal 
 	később 
 	egy
 	szemüveges, határozott egyéniségű fiatal lány lépett be. 
 	– Kérek egy üres dossziét, Miss Lemon. Aztán szóljon Claude-nak, hogy rövidesen szükségem lesz rá. 
 	– Eszerint új kliensünk van? 
 	– Igen. Bár pil anatnyilag még kissé határozatlan, de vissza fog jönni. Méghozzá valószínűleg már ma délután, úgy négy óra körül. Ne várassa, engedje be rögtön. 
 	– Tehát A besorolású kliens? 
 	– Természetesen A besorolást kap. Érdekes, hogy mennyire egyedinek hiszik az emberek az esetüket. 
 	Apropó, figyelmeztesse Claude-ot, hogy ne legyen túl egzotikus. Mondja meg neki, hogy ne használjon kölnit és nyírassa valamivel rövidebbre a haját. 
 	Negyed öt volt, amikor Mrs. Packington ismét belépett Mr. 
 	Parker Pyne irodájába. Elővette a csekk-könyvét, kitöltött egy csekket és átnyújtotta a férfinak, aki viszonzásul elismervényt adott róla. 
 	– És most? – nézett rá Mrs. Packington reményteljesen. 
 	– Most pedig szépen hazamegy – válaszolta mosolyogva Parker Pyne. – A holnap reggeli postával bizonyos utasításokat küldök Önnek. Nagyon boldoggá tenne, ha maradéktalanul végrehajtaná őket. 
 	Mrs. Packington a várakozás kel emes izgalmával tért haza. 
	 
	***

 Mr. Packington viszont védekezésre készen nyitotta ki a lakásuk ajtaját, a reggeli jelenet megismétlődésére és a kényes helyzet hosszadalmas megvitatására számítva. 	Megkönnyebbülten tapasztalta, hogy a felesége nincs harcias kedvében. Az asszony szokatlanul elmélyedt saját gondolataiban. 
 	George tehát bekapcsolta a rádiót és azon töprengett, hogy Nancy, ez a drága lány vajon elfogadja-e a bundát, amivel meg akarja lepni. Jól tudta, milyen büszke teremtés, és igazán nem szerette volna megsérteni. De már többször panaszkodott, hogy mennyire fázik. Olcsó tweedkabátja nem nyújtott kel ő védelmet a hideg el en. Majd úgy hozza szóba a dolgot, hogy a lány ne vegye a szívére…
 	Hamarosan megint együtt tölthetnek egy estét. 
 	Legutóbb is milyen öröm volt elvinni egy ilyen lányt abba a remek étterembe, és látni a fiatalabb fickók irigy pil antásait. Nancy igazán pompásan nézett ki, ráadásul kedveli is őt. Azt ál ította, hogy egyáltalán nem tartja öregnek. 
 	Mr. Packington felnézett és pil antása találkozott a felesége tekintetével. Hirtelen heves bűntudat kerítette hatalmába, ami felingerelte. Micsoda begyepesedett agyú, gyanakvó nő ez a Maria! Még ezt acsipetnyi boldogságot is irigyli tőle. 
 	Kikapcsolta a rádiót és lefekvéshez készülődött. 
 	Másnap reggel Mrs. Packington két meglepő levelet kapott. Az első, nyomtatott értesítés formájában egy jónevű
 	kozmetikustól érkezett. A másodikat egy keresett szabó küldte. Kapott egy harmadik levelet is, melyben Parker Pyne arról értesítette, hogy szívesen élvezné a társaságát a Ritzben, aznap ebédnél. 
 	Mr. Packington már megemlítette, hogy valószínűleg nem ebédel odahaza, mivel egy üzletemberrel lesz találkozója. 
 	Mrs. Packington csak egy szórakozott bólintással reagált, a férfi pedig, miközben kilépett a házból, elégedetten gratulált magának, amiért ilyen ügyesen sikerült elkerülnie egy újabb perpatvart. 
	 
	***

 A 	kozmetikus 
 	valósággal 
 	lenyűgözte. 
 	Ezt 
 	a
 	hanyagságot! Madame, hogy tehetett ilyet? Már évekkel ezelőtt munkába kel ett volna vennie. De szerencsére még most sem késő. 
 	A legkülönfélébb pakolásokat rakták az arcára. 
 	Masszírozták, gyúrták és gőzölték. Utána krémpakolás következett. Aztán púderezték. Végül számos befejező
 	simításra került sor. 
 	Akkor a kezébe nyomtak egy tükröt. – Úgy tűnik, tényleg fiatalabbnak látszom – ál apította meg elégedetten. 
 	A szabónál töltött idő hasonlóan izgalmasan telt. Amikor elhagyta a szalont, csinosnak, divatosnak és modernnek érezte magát. 
 	Mrs. Packington fél kettőkor érkezett a randevúra a Ritzbe. 
 	
 	Mr. Parker Pyne kifogástalanul öltözve, kényelmes, megnyugtató légkört sugározva várta. 
 	– Elbűvölő! – jelentette ki, miután gyakorlott szemmel tetőtől talpig végigmérte. – Vettem a bátorságot és rendeltem kegyednek egy White Ladyt. 
 	Mrs. Packington, aki nem nézte rossz szemmel a koktélkedvelőket, nem utasította vissza az italt. Miközben kéjesen kortyolgatta a finom nedűt, érdeklődve hal gatta kegyes oktatóját. 
 	– Mrs. Packington, úgy vélem, az Ön bajára a legjobb gyógymód az lesz, ha beugratjuk a férjét. Érti?… Be kel ugratnunk. Hogy ebben segítsek, bemutatom magának egyik fiatal barátomat. Ma vele fog ebédelni. 
 	Ebben a pil anatban egy fiatalember haladt át a termen jobbra-balra nézegetve. Amint Parker Pyne-t felfedezte, kecses léptekkel feléjük indult. 
 	– Mrs. Packington, hadd mutassam be Mr. Claude Luttrel t. 
 	Claude Luttrel a húszas évei vége felé járhatott, de még biztosan nem érte el a harmincat. Karcsú, vidám, kitűnően öltözött és felettébb jóképű fiatalember volt. 
 	– Örvendek, hogy megismerhettem – mormogta. 
 	Három perccel később Mrs. Packington már egy kétszemélyes asztalnál ült, szemben új mentorával. 
 	Eleinte félénken válaszolgatott a fiatalember kérdéseire, de Mr. Luttrel hamarosan feloldotta a feszültségét. Mint kiderült, kiválóan ismerte Párizst, és gyakorta időzött a Riviérán. Később megkérdezte Mrs. Packingtontól, hogy szeret-e táncolni. Az asszony elmondta, hogy szeretne, de mostanában sajnos nagyon ritkán nyílik rá alkalma, mivel Mr. Packingtonnak nincs kedve táncos mulatóhelyeken tölteni az éjszakát. 
 	– De hát csak nem lehet olyan szívtelen, hogy kalitkában tartsa magát – válaszolta Claude Luttrel , kivil antva ragyogóan fehér fogsorát. – Manapság a nők egyre kevésbé tűrik el a férfiak féltékenységét. 
 	Mrs. Packington kis híján elszólta magát, hogy náluk a féltékenység szóba sem jöhet. A szavak azonban kimondatlanok maradtak. A gondolat azonban egyre csábítóbbnak tűnt. 
 	Claude Luttrel vidáman csevegett az éjszakai lokálokról. 
 	Végül abban maradtak, hogy másnap este el átogatnak az igen népszerű Legkisebb Arkangyal nevű night klubba. 
 	Mrs. Packingtont aggasztotta, hogyan fogja közölni szokatlan programját a férjével. Némi joggal úgy érezte, hogy George minden valószínűség szerint rendkívül idióta ötletnek fogja tartani. Aggodalma azonban ezúttal alaptalannak bizonyult. Reggelinél túl izgatott volt ahhoz, hogy szóba hozza a dolgot, két órakor pedig telefonüzenetet kapott, miszerint Mr. Packington ismét a városban ebédel. 
 	Az este várakozáson felül, kitűnően sikerült. Mrs. 
 	Packington lánykorában nagyszerű táncos volt, így nem csoda, ha Claude Luttrel gyakorlott irányításával hamar elsajátította a modern tánclépéseket. A férfi gratulált a ruhájához és a frizurájához is. (Ami nem volt véletlen, hiszen aznap reggel el átogatott egy elegáns fodrászszalonba.) Amikor elbúcsúztak egymástól, a férfi a legizgatóbb módon csókolt kezet neki. Mrs. Packingtonnak már hosszú évek óta nem volt ilyen kel emes estéje. 
 	Őrületes tíz nap következett. Mrs. Packington ebédelt, teázott, tangózott, reggelizett, keringőzött és vacsorázott. 
 	Közben mindent megtudott Claude Luttrel szomorú gyermekkoráról. Megismerte élettörténetét, melyek során az apja minden vagyonát elveszítette. Végighal gatta a tragikus történetet, és megtudta az okokat, melyek a nők iránti keserű érzéséit eredményezték. 
 	A tizenegyedik napon éppen a Vörös Admirálisban táncoltak, amikor Mrs. Packington megpil antotta a férjét, még mielőtt az észrevehette volna. George most is a hivatalbeli gépírónővel volt. Mindkét pár a parketten táncolt. 
 	– Hel ó, George – szólította meg Mrs. Packington könnyedén, amikor közel kerültek egymáshoz. 
 	Meglehetősen szórakoztató volt látni, amint a férje arca előbb elhalványul, majd bíborszínűvé válik a csodálkozástól. 
 	Az ámulat kifejezéséhez láthatóan jó adag bűntudat is társult. Mrs. Packington nevetségesnek találta a helyzetet. 
 	Szegény 
 	öreg 
 	George! 
 	Miután 
 	visszamentek 
 	az
 	asztalukhoz, figyelte a férjét. Milyen testes, mennyire kopaszodik, és milyen szörnyűségesen ugrabugrált. Húsz évvel ezelőtti stílusban táncolt. Szegény George, milyen rettenetesen igyekezett fiatalosnak látszani! Ráadásul az a szerencsétlen lány, akivel táncolt, még úgy is tett, mintha tetszene neki. De az arca George vál a felett – ahol az nem láthatta mindent elárult. 
 	Ő viszont irigylésre méltó helyzetben van, ál apította meg Mrs. Packington elégedetten, a tökéletes Claude-ra pil antva, aki ezúttal taktikusan hal gatott. Milyen jól megértik vele egymást. Claude sosem vitatkozott… ahogy a férjek teszik az évek múlásával. 
 	Újra a férjére nézett. Tekintetük találkozott. George elmosolyodott. A nő megál apította, hogy még mindig gyönyörű sötét a szeme és a kutató pil antása melankolikus és romantikus. 
 	– Táncoljunk még? – mormogta diszkréten Claude. 
 	Újra táncoltak. Isteni volt! 
 	Az asszony azzal a tudattal keringőzött, hogy George bocsánatkérő tekintete követi minden mozdulatukat. 
 	Megfordult az agyában, hogy a végén még féltékennyé teszi George-ot. Milyen régen is történt utoljára! Pedig most igazán nem akarta, hogy George féltékeny legyen. 
 	Még jelenetet rendezne. Miért borítaná ki szegényt? Amikor mindenki olyan boldog…
 	Mr. Packington már egy órája otthon ült, mire a felesége hazaért. A férfi zavartnak, bizonytalannak látszott. 
 	– Hm – jegyezte meg. – Szóval hazaértél? 
 	Mrs. Packington levetette estélyi köpenyét, ami negyven guineaba került neki aznap reggel. – Igen – válaszolta mosolyogva. – Megjöttem. 
 	George zavartan köhécselt. – Elég… elég különös körülmények között találkoztunk. 
 	– Ugye? – bólintott Mrs. Packington. 
 	– Ami engem il et… Nos, úgy gondolom, hogy rendes dolog lenne elvinni valahová azt a lányt… egy kicsit szórakozni. Csupa gond az élete, ezért arra gondoltam…
 	szóval nem lenne rossz… érted? 
 	Mrs. Packington rábólintott. Szegény öreg George… hogy ugrabugrált, alaposan kimelegedett, most pedig szörnyen elégedett magával. 
 	– De ki volt az a fickó, akivel te voltál? Nem ismerem az il etőt, ugye? 
 	– Luttrel nek hívják. Claude Luttrel a neve. 
 	– Hol ismerkedtetek össze? 
 	– Óh, valaki bemutatott neki – válaszolta Mrs. Packington határozatlanul. 
 	– Nem gondolod, hogy meglehetősen furcsa az ilyesmi a te korodban, hogy csak úgy elmész táncolni? Nem volna szabad bolondot csinálni magadból, drágám. 
 	Mrs. Packington sejtelmesen mosolygott. Az egész világ iránt érzett túlzott szeretet meggátolta abban, hogy megfelelő él el válaszoljon. – Egy kis változatosság sosem árt – jelentette ki szeretetre méltóan. 
 	– Tudhatnád, hogy a nőknek mennyire vigyázniuk kel magukra. Rengeteg selyemfiú jár-kel közöttünk. A középkorú nők könnyű prédát jelentenek nekik, ráadásul még bolondot is csinálnak magukból. Én csupán figyelmeztetni akarlak, drágám. Mert nem szeretném azt látni, hogy valami olyat teszel, ami nem il ik hozzád. 
 	– Részemről nagyon kel emesnek találom az ügyet –
 	jegyezte meg Mrs. Packington. 
 	– Aha… igen. 
 	– Arra számítottam, hogy te is így vagy vele – mondta kedvesen Mrs. Packington. – Nagy dolog boldognak lenni, ugye? Emlékszem, éppen te mondtad ezt vagy tíz napja a reggelinél. 
 	A férje éles pil antást vetett rá, de tekintetéből hiányzott a gúny. Az asszony ásított. 
 	– Azt hiszem, ideje lefeküdnöm. Ami azt il eti, George, elég nagyvonalúan költekeztem az utóbbi időben. Várhatóan néhány borsos számlát kapunk az elkövetkező néhány nap folyamán. Remélem, nem orrolsz meg érte, drágám! 
 	– Számlák? – kapta fel a fejét Mr. Packington. 
 	– Persze. A ruhák. Meg a masszázs. És a fodrász. Tudom, hogy alaposan kiköltekeztem magam… de abban is biztos vagyok, hogy nem fogsz érte haragudni. 
 	Elindult a lépcső felé, otthagyva a tátott száj al ál ó Mr. 
 	Packingtont. 
 	Maria igazán elnéző volt a ma esti dolgot il etően. Úgy látszik, egyáltalán nem veszi a szívére. Az viszont mégiscsak sajnálatos, hogy ilyen hirtelen elkezdett költekezni. Maria… a beosztás mintaképe! 
 	Nők! George Packington méltatlankodva csóválta a fejét. A kis gépíró lány fivérei elég hosszasan ágáltak el ene. Pedig milyen boldog volt, hogy segíthetett rajta. Mind egyformák…
 	a fenébe ezzel az egésszel. Úgy látszik, rosszul alakulnak a dolgok. 
 	Mr. Packington mély sóhaj al megfordult és lassú léptekkel ő is elindult a lépcsőn felfelé. 
 	Vannak szavak, melyek a kimondásukkor nem érik el a kívánt hatást, a későbbiekben viszont visszaemlékezünk rájuk. Mr. Packington egyes szavai például csak másnap reggelre jutottak el a felesége tudatáig. 
 	Selyemfiú; középkorú nők; bolondot csinálnak magukból. 
 	Mrs. Packington bátor szívű asszony lévén leült, hogy szembenézzen a valósággal. Egy dzsigoló. Sok mindent összeolvasott már az újságokban a dzsigolókról. Akárcsak a középkorú asszonyok ostobaságairól. 
 	Eszerint Claude dzsigoló lenne? Úgy vélte, hogy nem lehetetlen. De hát a dzsigolóknak a nők fizetnek, Claude pedig mindig maga rendezte a számlákat. Igen ám, de valójában Mr. Parker Pyne fizetett, sőt, igazából az ő saját kétszáz guineaja fedezte a költségeket. 
 	Szóval maga is a középkorú bolondok köze tartozik? 
 	Lehet, hogy Claude Luttrel szépen kineveti a háta mögött? 
 	Arca elpirult a gondolatra. 
 	És akkor mi van? Claude egy dzsigoló, ő pedig egy középkorú bolond. Úgy vélte, il ene megajándékozni a férfit valamivel. Egy arany cigarettatárca megtenné. Vagy valami ehhez hasonló. 
 	Némi habozás után az Asprey Butikra esett a választása. 
 	Kinézett egy cigarettatárcát, és nyomban meg is vette. 
 	Este a Claridge-ben vacsoráztak Claude-dal. 
 	Miközben a kávét kortyolgatták, elővette a kézitáskáját. 
 	– Egy kis ajándék – suttogta. 
 	A férfi indulatosan emelte fel a tekintetét. – Nekem? 
 	– Igen. Azt… azt reméltem, hogy tetszeni fog. 
 	A férfi uj ai összezárultak a tárcán, aztán egy gyors mozdulattal átcsúsztatta az asztalon. – Miért adta ezt nekem? Nem fogadhatom el. Vegye vissza! Vegye vissza, azt mondtam! – A férfi olyan haragra gerjedt, hogy szinte szikráztak sötét szemei. 
 	– Igazán sajnálom – mormogta az asszony visszatéve az ajándékot a kézitáskájába. 
 	Egész este nem oldódott fel a köztük lévő feszült hangulat. 
 	
 	Másnap délelőtt csengett a telefon. Claude volt a vonalban. 
 	– Okvetlenül találkoznom kel magával. Felkereshetném a lakásán ma délután? 
 	Az asszony azt válaszolta, hogy jöj ön három órakor. 
 	A fiatalember sápadtan, feszült arccal érkezett, és feszültsége egyre nőtt. 
 	Végül Claude hirtelen felpattant a helyéről és szembefordult vele. – Mit gondol, ki vagyok én? Kizárólag azért jöttem, hogy ezt megkérdezzem. Barátok vagyunk vagy sem? 
 	Eddig azt reméltem, hogy barátjának tekint. De úgy látszik, azt hiszi, hogy… egy utolsó dzsigoló vagyok. Egy léhűtő, egy selyemfiú, aki a nők kiszipolyozásából él. Ezt gondolja rólam, ugye? 
 	– Nem, nem, dehogy. 
 	A férfi halottsápadt arccal utasította el a tiltakozását. 
 	– De igen, tudom, hogy így gondolja! És jól gondolja. Azért jöttem, hogy megmondjam. Ez az igazság. Utasítást kaptam 
 	rá, 
 	hogy 
 	összeismerkedjek 
 	magával, 
 	szórakoztassam, sőt akár szeretkezzem is magával. A lényeg, hogy elfeledtessem magával a férjével kapcsolatos gondjait. Ebből ál t a munkám. Visszataszító feladat, ugye? 
 	– De miért mondja el nekem mindezt? 
 	– Mert elegem van belőle. Képtelen vagyok tovább csinálni. 
 	Magával nem. Maga más. Maga az a fajta nő, akiben megbízok, akit imádni tudok. Most nyilván azt hiszi, hogy csak mondom mindezt, hogy ez is csak egy része a játéknak. – Közelebb lépett az asszonyhoz. – Nos hát bebizonyítom, hogy nem az. Elmegyek maga miatt. Férfi akarok lenni, és nem egy undorító féreg, ami most vagyok. 
 	
 	És mindezt kizárólag maga miatt teszem. 
 	Váratlanul a karjaiba kapta. Ajka az asszony ajkára simult, aztán hátralépett. 
 	– Isten veled! Mostanáig… egy senki voltam. De esküszöm, hogy mostantól megváltozom. Emlékszel még rá, hogy egyszer azt mondtam, hogy szeretném, ha elolvasnád az Agony apróhirdetéseit? Mától kezdve minden évben, ezen a napon találsz ott tőlem egy üzenetet, amiben tudatom veled, hogy nem felejtek és jól megy a sorom. Semmit sem fogadtam el tőled, én viszont szeretnék neked adni valamit – Egyszerű aranygyűrűt húzott le az uj áról. – Az anyámé volt. Szeretném, ha elfogadnád. Most pedig, Isten veled! 
 	Magára hagyta az asszonyt, aki meglepetten ál t kezében az aranygyűrűvel. 
 	George Packington aznap korán ért haza. A feleségét a kanapén ülve találta, amint révedező pil antással meredt maga elé, a kandal óban lobogó tűzbe. Az asszony kedvesen, de figyelmetlenül válaszolgatott neki. 
 	– Nézd, Maria – bökte ki végül a férfi hirtelen –, ami azt a lányt il eti…
 	– Igen, drágám? 
 	– Ugye tudod, hogy soha… soha nem akartalak megbántani? Ami pedig őt il eti… nincs semmi komoly a dologban. 
 	– Tudom, drágám. Ostoba voltam. Találkozz csak vele ahányszor csak akarsz, ha ez boldoggá tesz! 
 	Ezek a szavak felvidíthatták volna George Packingtont, de érdekes módon inkább feldühítették. Hogyan is tetszhetne az embernek, hogy egy lánnyal járjon, amikor egyenesen biztatja rá a felesége. A fenébe is, ez így nem jó! Eddig vidám, tetterős férfinek érezte magát, aki a tűzzel játszik, de ez az érzés immáron a múlté. George Packington hirtelen fáradtabbnak, szánalmasabbnak érezte magát mint élete során bármikor. Még az lány is túl okos volt hozzá képest. 
 	– Elmehetnénk valahová együtt, ha te is úgy gondolod, Maria – javasolta félszegen. 
 	– Óh, ne zavartasd magad miattam. Én így is boldog vagyok. 
 	– De tényleg azt szeretném, ha eljönnél velem. 
 	Elmehetnénk például a Riviérára. 
 	Mrs. Packington rámosolygott. 
 	Szegény öreg George. A szíve mélyén kedvelte őt. Ezt a patetikus öregfiút, akinek az életében nem létezett semmi titkos csil ogás, mint ahogy az övében sem. Az asszony mosolya még gyöngédebbé vált. 
 	– Ez igazán ígéretesen hangzik, drágaságom – válaszolta. 
	 
	***

 Mr. Parker Pyne odafordult Miss Lemonhoz. 	– Mekkora összeget tesz ki a szórakoztatási számla? 
 	– Százkét font, tizennégy shil ing és hat penny – felelte Miss Lemon. Kinyílt az ajtó és Claude Luttrel lepett be. 
 	Meglehetősen komornak
 	tűnt. 
 	– Jó reggelt Claude – üdvözölte Mr. Parker Pyne. –
 	Rendben mentek a
 	dolgok? 
 	
 	– Azt hiszem. 
 	– És a gyűrű? Ezúttal milyen nevet vésetett bele? 
 	– Mathildát – válaszolta Claude rosszkedvűen – és 1899-
 	és évszámot. 
 	– Pompás! És hogy szól a hirdetés? 
 	– „Jól vagyok, mindenre emlékszem. Claude.” 
 	– Miss Lemon, jegyezze fel kérem az Agony rovatba, november
 	harmadikai 
 	dátummal… 
 	Lássuk 
 	csak, 
 	mennyi 
 	a
 	kiadásunk? Százkét font, 
 	tizennégy shil ing és hat penny. Igen, úgy gondolom, hogy tíz éven át
 	elegendő lesz feladni a hirdetést. Eszerint a hasznunk kilencvenkét font, 
 	két shil ing és hat penny. Ez igazán elfogadható, teljességgel elfogadható. Miss Lemon eltávozott. 
 	– Nézze – tört ki Claude élesen –, nem tetszik ez nekem. 
 	Szerintem
 	rohadt játék ez az egész. 
 	– Na de édes fiam! 
 	– Akkor is rohadt játék. Mert ez igazán rendes… jólelkű nő
 	volt. 
 	Gyalázatos dolog beadni neki ezeket a hazugságokat, átverni ezzel a
 	szívdöglesztő maszlaggal! A francba, felfordul a gyomrom ettől az
 	egésztől! 
 	Mr. Parker Pyne igazított egyet a szemüvegén és csaknem tudományos
 	
 	érdeklődéssel kezdte vizsgálgatni Claude-ot. – A mindenségit – fakadt ki
 	aztán. – Nem emlékszem rá, hogy furcsa karriered során…
 	hm… valaha is
 	problémát okozott volna a lelkiismereted. A riviérai működésed például
 	egyenesen látványos volt. Amit pedig a kaliforniai uborkakirály
 	feleségével, Mrs. Hattie Westtel alakítottál, az még egy ilyen kemény
 	zsoldos szemszögéből nézve is fenomenális. 
 	– Meglehet, csak éppen újabban kezdem más nézőpontból szemlélni a
 	dolgokat – dünnyögte Claude. – És azóta egyáltalán nincs ínyemre ez a
 	játék. 
 	Erre Mr. Parker Pyne főnöki húrokat kezdett pengetni, mint aki a
 	szívére hatva igyekszik megnyugtatni a kedvenc tanítványát. 
 	– Ej, ej, kedves Claude-om, lásd már be végre, hogy dicséretes dolgot
 	cselekedtél! Azt nyújtottad egy boldogtalan asszony számára, amire
 	minden nő áhítozik… egy kései románcot. Sok nőt felőröl a szakadatlan
 	vágyakozás és a reménytelen várakozás, ami sosem jut nekik osztályrészül. 
 	Úgy hat rájuk ez a kis románc, hogy mindig kel emes érzés visszagondolni
 	
 	rá az elkövetkezendő évek során. Én aztán töviről-hegyire kiismertem az
 	emberi természetet, és bátran mondhatom neked, fiam, hogy egy nő hosszú
 	esztendőkön át él az ilyen esetekből. – Diszkréten köhintett. – Éppen ezért merem ál ítani, hogy nagyon is kielégítő munkát végeztünk Mrs. 
 	Packington esetében. 
 	– Nos – vágta rá Claude – nekem akkor sem tetszett! –
 	Azzal
 	kiviharzott az irodából. 
 	Mr. Parker Pyne pedig előhúzott az egyik asztalfiókból egy vadonatúj
 	dossziét, és ráfirkantotta: TANULMÁNY. (Megjegyzés: Érdekes
 	megfigyelések egy minden háj al megkent selyemfiú lelkivilágában
 	hirtelen felbukkanó önérzetről.)
 	
 AZ 

 	UNATKOZÓ 
 KATONA

 ESETE

 	Wilbraham őrnagy tétovázva toporgott Mr. Parker Pyne irodája előtt, s szemei még egyszer átfutottak a reggeli újság hirdetésén, ami végül is idevezette. Meglehetősen egyszerű hirdetés volt:
 	SZEMÉLYES HIRDETÉSEK BOLDOG ÖN? MERT
 	HA NEM, KERESSE FEL PARKER PYNE-T. Richmond Street 17. 
 	Az őrnagy mély lélegzettel és hirtelen lendülettel átvágott a lengőajtón és valósággal berobbant a külső
 	irodába. Hirtelen megjelenésére egy szigorú tekintetű fiatal nő emelte fel a fejét az írógép mel ől és kérdő pil antással mustrálta végig. 
 	– Ez Mr. Parker Pyne irodája? – tudakolta Wilbraham őrnagy elvörösödve. 
 	– Erre tessék, kérem. 
 	A férfi követte a nőt a belső irodába, és máris ott ál t Mr. 
 	Parker Pyne megnyugtató színe előtt. 
 	– Jó reggelt! – üdvözölte Mr. Pyne. – Foglaljon helyet, és árulja el, hogy mit tehetek Önért. 
 	– A nevem Wilbraham… – kezdte a másik, de Mr. Pyne közbevágott. 
 	– A rangja őrnagy vagy ezredes? 
 	– Őrnagy. 
 	– Értem. És mostanság tért vissza külföldről, nemde? 
 	
 	India? KeletAfrika? 
 	– Kelet-Afrikából. 
 	– Biztosan szép vidék lehet. Nos, szóval újra itthon van…
 	és nem tetszik. Ugye ebben rejlik a probléma gyökre? 
 	– Pontosan eltalálta. De honnan jött rá? 
 	Mr. Parker Pyne fölényesen legyintett. 
 	– Az én dolgom, hogy tudjam az ilyesmit. Nem véletlenül töltöttem az életemből harmincöt évet statisztikai adatok gyűjtésével 
 	egy 
 	kormányhivatalban. 
 	Miután 
 	pedig
 	visszavonultam, felötlött bennem a gondolat, hogy a tapasztalataimat valami új, eredeti módon hasznosítsam. 
 	Végtelenül egyszerű az egész. A boldogtalanság például öt csoportba sorolható, se nem többe, se nem kevesebbe. 
 	Ha az ember rájön a betegsége okára, akkor már reménye lehet a gyógyulásra is. 
 	– Jelen esetben magam töltöm be az orvos szerepét. 
 	Először tehát diagnózist kel készítenem a betegségről, aztán meghatározom a gyógykúrát. Persze léteznek olyan esetek is, amelyekre nincs gyógyszer. Amennyiben Önnél is így ál na a dolog, megmondom őszintén, hogy semmit sem tehetek az érdekében. Ha azonban elvál alok egy ügyet, akkor garantálom a gyógyulást. 
 	– Előre is megnyugtathatom magát, Wilbraham őrnagy, hogy a nyugalomba vonult területfoglalók – amint én nevezem a katonákat –, kilencvenhat százaléka szenved a boldogtalanságtól. Végtére is mivel cserélik fel a felelősségteljes, veszélyhelyzetekkel teli, aktív életüket? 
 	Egyszerűen megfogalmazva a kel emetlen éghajlattal, valamint a partra vetett hal érzésével. 
 	
 	– Jól beszél, így igaz szóról-szóra – helyeselt az őrnagy. –
 	Ez az unalom visz a sírba. Az egyhangúság, meg a jelentéktelen 
 	falusi 
 	ügyekről 
 	hal gatott 
 	végtelen
 	pletykaáradat. De hát mit tehetnék el ene? Van némi megtakarított pénzecském a nyugdíjam mel ett. Cobham közelében vettem egy csinos kis tanyát. Agglegény lévén vadászgatok, horgászgatok. A szomszédaim ugyan rendes emberek, de a gondolatviláguk nem terjed túl ezen a szigeten. 
 	– Tehát egy mondatba tömörítve, szürkének találja az életet
 	– foglalta össze a probléma lényegét Mr. Parker Pyne. 
 	– Méghozzá átkozottul szürkének. 
 	– Akkor talán nem lenne el enére némi izgalom vagy veszélyhelyzet, ugye? – tette fel a kérdést Parker Pyne. 
 	A katonatiszt megvonta a vál át. – Csakhogy ilyesmi nem létezik ebben a bádogbögre országban. 
 	– Már megbocsásson – szál t vitába Mr. Parker Pyne komoly ábrázattal
 	–, de ebben téved. Épp elég veszély és izgalom akad itt Londonban is, ha tudja az ember, hol keresse. Ön csupán a békés, kel emes felszínét látja az angol életnek. Van azonban az éremnek egy másik oldala is. Ha kívánja, megismertethetem magát ezzel a másik oldal al. 
 	Wilbraham őrnagy elgondolkodva pil antott rá. Valahogy megbízhatónak találta ezt a Parker Pyne-t, aki megtermett férfiú volt, de egyáltalán nem kövér. Nemesen arányos, kopasz fej el, apró csil ogó szemén erős szemüveggel tekintett a világra. Az egykori statisztikust a nyugalom légköre övezte. 
 	
 	– Előre figyelmeztetem azonban – folytatta Parker Pyne –, hogy amennyiben érdekli az ajánlatom, úgy minden kockázat és felelősség Önt terheli. 
 	Az őrnagy szemei felcsil antak. – Rendben van – vágta rá. 
 	Aztán hirtelen megkérdezte: – és… mennyi az ára? 
 	– Ötven font a honorárium – válaszolta Mr. Pyne –, ami előre fizetendő. Ám ha egy hónap múlva is ugyanebben a lehangolt 
 	ál apotban 
 	lesz, 
 	minden 
 	további 
 	nélkül
 	visszafizetem a pénzét. 
 	Wilbraham őrnagy mérlegelte a dolgot. – Elég biztatóan hangzik – ál apította meg végül. – Megegyeztünk. Máris adok egy csekket. 
 	Miután Parker Pyne megkapta a csekket és átadta a nyugtát, megnyomta az asztalán lévő csengő gombját, és rápil antott az órájára. 
 	– Éppen egy óra van. Arra szeretném kérni, őrnagy, hogy vigyen el ebédelni egy ifjú hölgyet. – Közben kinyílt az ajtó. 
 	– Óh, Madeleine kedvesem, hadd mutassam be magának Wilbraham őrnagyot, aki lesz olyan jó, és elviszi ebédelni. 
 	Wilbraham őrnagy hevesen pislogott, amin nem is lehetett csodálkozni, hiszen a belépő lány valóságos szépség volt. 
 	Karcsú termetű, csodálatos, tüzes szemekkel, hosszú szempil ákkal, tökéletes alakkal, valamint csókra termett gyönyörű, vörös ajkakkal. A rajta lévő drága ruha még inkább kihangsúlyozta alakjának tüneményes kecsességét. 
 	Olyan tökéletes nő volt, hogy bátran elindulhatott volna bármelyik szépségversenyen. 
 	– Ö… Ö… Örvendek – dadogta Wilbraham őrnagy. 
 	– Bemutatom Miss de Sarát – mondta Mr. Parker Pyne. 
 	
 	– Milyen kedves magától, hogy elvisz ebédelni – suttogta bájosan Madeleine de Sara. 
 	– Felírtam a címét, őrnagy – szólalt meg búcsúzóul Parker Pyne. – Holnap reggelre kézhez kapja a további utasításaimat. 
 	Wilbraham őrnagy és a szépséges Madeleine elköszönt. 
 	Már három óra volt, mire Madeleine visszatért. 
 	Parker Pyne éppen elmerült egy irat tanulmányozásában, de a lány belépésére felemelte a fejét. – Nos? –
 	érdeklődött. Madeleine megcsóválta a fejét. – Alaposan beijedt tőlem – közölte. – Láthatóan meg volt róla győződve, hogy el akarom csábítani. 
 	– Ez várható volt – jegyezte meg Parker Pyne. –
 	Mindenben az utasításaim szerint járt el? 
 	– Természetesen. Nyíltan kitárgyaltuk a szomszédos asztalnál ülő nőket. Mint kiderült, a szőke hajú, kék szemű, kissé bővérű, és nem túl magas típus a gyengéje. 
 	– Úgy tűnik, nem lesz nehéz dolgunk – ál apította meg Parker Pyne. – Vegye csak elő a B besorolást és lássuk pil anatnyilag milyen választék ál a rendelkezésünkre. –
 	Végighúzta a mutatóuj át a listán és végül megál apodott egy névnél. – Freda Clegg. Igen, azt hiszem, hogy Freda Clegg minden szempontból alkalmas, és tökéletesen meg fogja oldani. Mindenesetre nem fog ártani, ha ez ügyben felkeresem Mrs. Olivert. 
	 
	***

 Másnap reggel Wilbraham őrnagy néhány soros üzenetet kapott, amely a következőképpen szólt: 	„A jövő hétfőn látogasson el a Hampstead megyei Eaglemontba és tizenegy órakor keresse fel a Friars Lane-en lakó Mr. Jonest. Úgy jelentkezzen be nála, hogy a Guava Hajózási Társaságtól érkezett.” 
 	A következő hétfőn (ami mel esleg éppen egy bank megnyitásának ünnepe volt), Wilbraham őrnagy elindult Eaglemontba, a Friars Lane-re. Mint mondottam, elindult, de sohasem érkezett meg a jelölt címre, mert mielőtt odaérhetett volna, közbejött valami. 
 	Úgy tűnik, hogy ezen a napon mindenki családostól, feleségestől kizárólag Hampstead megyébe igyekszik. Egy alagútban Wilbraham őrnagy úgy belekeveredett a tömegbe, hogy kis híján kiszorították belőle a szuszt. Nagy nehezen sikerült ráakadnia a Friars Lane-re, mely mint kiderült, zsákutca volt. A hepehupás utcácska két oldalát jobb napokat látott, elhanyagolt épületek szegélyezték. 
 	Wilbraham végigfuttatta tekintetét a kaputáblán, a félig lekopott lakónévsort olvasta, amikor hirtelen meghal ott valamit, 
 	amitől 
 	valósággal 
 	megdermedt. 
 	Furcsán
 	gurgulázó, félig elfojtott kiáltás volt. 
 	Aztán megismétlődött, de ezúttal alig kivehetően a
 	„Segítség” szó hal atszott. A hang abból a házból jött, amelyik előtt éppen elhaladt az imént. 
 	Wilbraham 
 	őrnagy 
 	pil anatnyi 
 	tétovázás 
 	nélkül
 	betaszította a korhadt kaput, és ügyelve, hogy minél kisebb zajt csapjon, végigrohant a gazos udvaron. A bokrok között egy lányt pil antott meg, aki két hatalmas termetű néger szorításában vergődött. A lány bátran küzdött, csípett, rúgott, harapott. Ám az egyik néger a szájára tapasztotta a kezét, így minden erőfeszítése el enére sem tudta kiszabadítani a fejét. 
 	A lánnyal való küzdelem annyira lekötötte a feketék figyelmét, hogy egyikük sem vette észre Wilbraham őrnagy közeledését. Csak akkor eszméltek rá a jelenlétére, amikor a lány egyik támadója hátratántorodott az ál kapcsára mért hatalmas ökölcsapástól. Az őrnagy taktikusan azt ütötte meg először, aki a lány szájára szorította a kezét. A másik férfi, akit meglepett a váratlan beavatkozás, elengedte a lányt és szembefordult a jövevénnyel. Wilbraham azonban felkészülten várta. Az ökle újra lesújtott, mire a néger hátratántorodott, aztán összecsuklott. Wilbraham most a másik férfinek szentelte kitüntető figyelmét, aki hátulról közeledett feléje, de látva, hogy az őrnagy rövid úton elbánt a társával, inkább visszavonulót fújt. Ekkor már a leütött támadó is összeszedte magát, felpattant és mindketten a kapu felé rohantak. Wilbraham először üldözőbe akarta venni őket, de aztán meggondolta magát és inkább a lányhoz fordult, aki lélegzet után kapkodva támaszkodott egy fához. 
 	– Óh, köszönöm! – lihegte. – Rettenetesen megijedtem! 
 	Wilbraham őrnagy csak most vette szemügyre a brutális támadástól megmentett áldozatot. Huszonegy-huszonkét éves körüli, szőke hajú, kék szemű, kifejezetten csinos lány volt. 
 	– Az utolsó pil anatban lépett közbe! – suttogta elhaló hangon. 
 	– Ugyan, ugyan – dünnyögte Wilbraham megnyugtató hangon. – Már túl van a veszélyen. Azt hiszem, mégis jobban tesszük, ha minél előbb továbbál unk innen, mert előfordulhat, hogy visszajönnek ezek a fickók. 
 	A lány ajka halvány mosolyra húzódott. – Nem hinném, hogy meg mernék tenni… azok után, ahogy elbánt velük. 
 	Valóságos hőstettet vitt végbe. 
 	A lány olyan csodáló tekintettel mérte végig, amitől az őrnagy rákvörös lett. – Semmiség – motyogta alig érthetően. – Mit képzelnek ezek, fényes nappal molesztálni egy ifjú hölgyet! Mit gondol, ha belém karol, képes lesz járni? Tudom, hogy komoly megrázkódtatáson esett át. 
 	– De most már egészen jól vagyok – nyugtatta meg a lány, ám azért elfogadta a lovagias ajánlatot. Úgy látszott, hogy még mindig az esemény sokkhatása alatt ál . Amikor kiléptek a kapun, visszanézett az épületre. – Teljességgel érthetetlen számomra – mormogta. – Ez a ház nyilvánvalóan lakatlan. 
 	– Lakatlan bizony – bólintott az őrnagy egyetértése jeléül. 
 	Felpil antott az ablakok leeresztett redőnyére. Az egész épület az elhanyagoltság légkörét árasztotta. 
 	– Pedig itt ál a Whitefriars név – mutatott a lány a kapun lógó kopott lakónévsorra. – És engem ideküldtek. 
 	– Most már ne idegeskedjen emiatt – mondta Wilbraham őrnagy. – Pár percen belül kerítünk egy taxit, aztán elmegyünk valahová és megiszunk egy nagy csésze kávét. 
 	A sikátor vége felé már találkoztak néhány járókelővel. 
 	Szerencséjükre egy taxi utasai éppen kiszál tak néhány házzal arrébb. Wilbraham leintette, és miután beszál tak, megadott a sofőrnek egy címet. 
 	– Dőljön csak hátra kényelmesen és ne fárassza magát a beszéddel – nyugtatgatta újdonsült ismerősét a férfi. – Nem mindennapi kalandban volt része. 
 	A lány hálásan mosolygott megmentőjére, a férfi pedig elérkezettnek látta az időt a bemutatkozásra. 
 	– Ami azt il ett… khm… a nevem Wilbraham. 
 	– Engem Cleggnek hívnak… Freda Clegg. 
 	Tíz perccel később Freda már a forró kávét kortyolgatta, és megkönnyebbülten vette szemügyre az őrnagyot. 
 	– Úgy tűnik, mintha csak álom lett volna – mondta –, egy lidérces álom. – Hirtelen egész testében összerázkódott. –
 	Nem is olyan régen még azt kívántam, hogy bár történne velem valami… legyen az bármi… De egy ilyen kaland azért mégis csak túlzás…
 	– Elmesélné, hogyan történt? 
 	– Rendben van, megpróbálhatom röviden elmondani, de attól tartok, így sokat fogok beszélni magamról. 
 	– Óh, nagyszerű téma lesz – biztatta Wilbraham őrnagy, gáláns meghajlással kísérve szavait. 
 	– Nos, azzal kezdeném, hogy árva vagyok. Apám, aki hajóskapitány volt, meghalt, amikor még csak hétéves voltam. Három évvel ezelőtt szegény anyámat is elvesztettem. Jómagam a Gáz Társaságnál dolgozom tisztviselőként. A múlt héten, amikor egyik este hazamentem, egy ismeretlen úriember várt rám. Mr. Reid néven mutatkozott be, s mint elmondta, melbourne-i ügyvéd. 
 	Barátságosan elbeszélgettünk, közben néhány kérdést tett fel a családomra vonatkozóan. Mint kiderült, Mr. Reid évekkel korábban ismerte apámat. Valójában valami legális üzleti kapcsolatban ál tak egymással. Végül rátért a látogatása valódi okára. „Miss Clegg” – mondta
 	„megboldogult édesapjának volt egy pénzügyi befektetése néhány évvel a halála előtt. Alapos okom van azt feltételezni, hogy ez a befektetés most hozza meg a gyümölcsét.” Természetesen nagyon meglepett a dolog. 
 	„Nem valószínű, hogy mostanáig tudott volna erről a dologról” – folytatta a magyarázatot Mr. Reid. – „Egyébkent szerintem John Clegg sosem vette túl komolyan az egész dolgot. Most azonban váratlanul szép hasznot hozott a befektetése, amire azonban természetesen csak akkor formálhat jogot, ha birtokában van bizonyos fontos okmánynak. Azt tudom, hogy a kötvények az édesapja birtokában voltak, de az is előfordulhat, hogy mint értéktelennek tartott kacatot, egyszerűen megsemmisítette őket. Minden azon múlik tehát, hogy megvannak-e még az édesapja papírjai.” 
 	– Megmondtam, hogy anyám egy ütött-kopott, öreg tengerészládában 
 	őrizgette 
 	apám 
 	dolgait. 
 	Futólag
 	belenéztem ugyan, de nem találtam benne semmi érdekeset. 
 	– „Nem hinném, hogy felismerte volna ezeknek a dokumentumoknak a fontosságát” – válaszolta az ügyvéd mosolyogva. 
 	Végül előszedtem a ládából néhány okmányt és megmutattam neki. Belenézett a papírokba és azt mondta, hogy így kutyafuttában lehetetlenség megál apítani, hogy kapcsolatban vannak-e a kérdéses üggyel vagy sem. 
 	Kölcsönkérte őket és megígérte, hogy nyomban értesít, ha rábukkant valamire. 
 	A szombati utolsó postával kaptam tőle egy levelet, melyben azt javasolta, hogy jöj ek el ebbe a házba, és ott majd megbeszéljük a dolgokat. Leírta a pontos címet: Whitefriars, Hampstead megye, Friars Lane. Ma délelőtt, háromnegyed tizenegyre kel ett odamennem. 
 	Kicsit megkésve találtam rá a megjelölt helyre. Éppen besiettem a kapun, amikor a két félelmetes alak rám vetette magát a bokrok közül. Még arra sem maradt időm, hogy segítségért kiáltsak. Egyikük szorosan befogta a számat, de valahogy sikerült kiszabadítani a fejem egy pil anatra és akkor sikoltottam. Óriási szerencsém, hogy maga meghal otta. Ha nem lett volna ott… – Hirtelen elhal gatott, de hálás pil antása minden szónál többet elárult. 
 	– Én pedig örvendek, hogy ott lehettem. Mit megadnék érte, ha még egyszer kézbe kaphatnám azt a két vadál atot! Azelőtt sosem látta őket, ugye? 
 	A lány egy fejrázással válaszolt. – Van fogalma arról, mit jelenthet ez az egész? 
 	– Lehetetlen pontosan megmondani. Egy dolog viszont egész biztosnak tűnik számomra: van valami az édesapja iratai között; amit valaki mindenáron meg akart szerezni. 
 	Ez a Reid nevű fickó leadott magának egy légből kapott történetet, hogy módja legyen betekinteni a papírokba. És nyilvánvalóan nem volt köztük az, amit keresett. 
 	– Óh! – kiáltott fel Freda. – Most jut eszembe, hogy amikor szombaton hazaértem, úgy tűnt, mintha valaki kutatott volna a 
 	dolgaim 
 	között. 
 	Őszintén 
 	szólva 
 	eleinte 
 	a
 	
 	háziasszonyomra gyanakodtam, abban a hiszemben, hogy kíváncsiságból körülnézett egy kicsit a szobámban. De ezek után már…
 	– A kép egyre világosabb. Valakinek nyilván lehetősége volt arra, hogy bejusson a szobájába és átkutassa. Az il ető
 	nem járt sikerrel, mivel nem találta meg, amit keresett. 
 	Ezért aztán arra a következtetésre jutott, hogy maga felismerte az okmány értékét, bármi is legyen az, és emiatt magával hordja az iratot. Emiatt tervelte ki ezt a brutális támadást. Ha valóban magánál lett volna a kérdéses papiros, elrabolják, ha pedig nem, akkor fogva tartják magát és megpróbálják rávenni, hogy elárulja, hova rejtette. 
 	– De hát mi az ördög lehet az? – kiáltotta Freda. 
 	– Fogalmam sincs, de nyilván sokat érhet az il etőnek, ha ekkora kockázatot vál alt érte. 
 	– Olyan valószínűtlen ez az egész
 	– Csak nézőpont kérdése. Elvégre tengerész volt az édesapja, 
 	ugye? 
 	Mindenféle 
 	elhagyatott 
 	helyeken
 	megfordulhatott. Talán véletlenül rábukkant valamire, aminek az értékével maga sem volt tisztában. 
 	– Csakugyan komolyan gondolja? – Az izgalom pírja öntötte el a lány sápadt arcát. 
 	– A legkomolyabban. Most már csak az a kérdés, hogy mitévők legyünk? Gondolom, nincs szándékában a rendőrséghez fordulni? 
 	– Óh, szó sincs róla. 
 	– Ezt örömmel hal om. Nem látom be, mit tehetne ebben az ügyben a rendőrség, viszont rengeteg kel emetlenséget okozna magának. Ezért azt javasolnám, hogy fogadja el az ebédmeghívásomat, aztán elkísérem a lakásáig csak azért, hogy biztos legyek benne, hogy sértetlenül hazaért. Ha nincs el enére, körülnézhetünk a papírjai között is, mert a titok nyitjának ott kel lennie valahol. 
 	– Meglehet, hogy az apám megsemmisítette. 
 	– Természetesen ez is előfordulhat, de a jelek arra mutatnak, hogy a másik fél nem így vélekedik, és ez reményt adhat nekünk is. 
 	– Mégis mit gondol, mi lehet az? Valami rejtett kincs? 
 	– Jupiterre mondom, még az sem lehetetlen! – vágta ki Wilbraham őrnagy, akiben valóságos gyermeki öröm áradt erre a gondolatra. – De az első dolgunk az ebéd, Miss Clegg. 
 	Egy kel emes étteremben ebédeltek. Közben Wilbraham rengeteget mesélt Fredának észak-afrikai kalandjairól. 
 	Élénken ecsetelte, miként zajlik le egy elefántvadászat, a lány pedig láthatóan élvezte a hal ottakat. Miután elfogyasztották ebédjüket és rendezték a számlát, az őrnagy felajánlotta Fredának, hogy taxival hazaviszi. 
 	A lány lakása a Notting Hil Gate közelében volt. Amikor megérkeztek, Freda rövid beszélgetést folytatott a háziasszonyával, aztán visszament Wilbrahamhez és felkalauzolta a második emeletre, ahol kis hálószobából és nappaliból ál ó lakása volt. 
 	– Pontosan úgy történt, ahogy gondoltuk – mondta. –
 	Csel el eltávolítottak itthonról, hogy aztán zavartalanul kutathassanak a lakásomban. Miután elindultam, beál ított egy férfi azzal a mesével, hogy meghibásodott a régi elektromos vezeték, ezért új kábelt kel a falba húzniuk. 
 	
 	Ezzel az ürüggyel elég sokáig időzött a szobámban. 
 	– Azért megmutatná nekem az édesapja ládáját? – kérte Wilbraham. 
 	Freda 
 	megmutatta 
 	neki 
 	a 
 	rézlemezekkel 
 	burkolt
 	matrózládát. – Láthatja
 	– mondta felemelve a tetejét. – Üres. 
 	Az őrnagy elgondolkodva bólintott. – És másutt nincs valami okmány? 
 	– Biztos vagyok benne, hogy nincs. Anyám mindent ebben a ládában tartott. 
 	Wilbraham újra megvizsgálta a láda belsejét, aztán hirtelen meglepett kiáltást hal atott. – Itt a bélésen van egy nyílás! –
 	Óvatosan becsúsztatta a kezét és körbetapogatta. Halk papírzizzenés hal atszott. – Azt hiszem, becsúszott ide mögé valami. 
 	Egy pil anattal később kihúzott egy többszörösen összehajtogatott poros papírdarabot. Gondosan kisimította a lapot az asztalon. Freda, aki a vál a felett figyelte a műveletet, kiábrándultan sóhajtott fel. 
 	– Csak egy csomó furcsa, érthetetlen jel van rajta. 
 	– Ejha! De hiszen azt szuahéli nyelven írták! Éppen szuahéli nyelven! – kiáltott fel Wilbraham őrnagy. – Tudja, ez a kelet-afrikai nyelvjárások egyike. 
 	– Milyen érdekes! – lelkesedett Freda. – De hiszen akkor el is tudja olvasni, ugye? 
 	– Valószínűleg. – Válaszolta a férfi az ablakhoz lépve. – De hiszen ez nagyszerű! 
 	– Valami érdekes dologról van szó? – tudakolta Freda reszkető hangon. Wilbraham kétszer is átböngészte a papirost, csak aztán ment vissza a lányhoz. – Nos –
 	mondta felkacagva –, hát mégis csak itt van a maga elrejtett kincse. 
 	– Elrejtett kincs?! De hát mi az tulajdonképpen? Egy spanyol gálya elsül yedt aranyára gondol… vagy valami ilyesmire? 
 	– Ennyire azért nem romantikus, de – végtere is ugyanaz. 
 	Ezen a papíron egy elefántcsont rejtekhely leírása szerepel. 
 	– Elefántcsont? – szalad ki a lány száján a meglepett kérdés. 
 	– Pontosan. Ugyanis szigorú törvények szabályozzák, hogy hány példányt lőhet ki egy engedél yel rendelkező vadász. 
 	Néhányan azonban fittyet hánynak a törvénynek és korlátlanul terítik le a szerencsétlen ál atokat. Aztán amikor a vadőrök az il ető nyomába erednek, elrejti a bűnjeleket. 
 	Ebben az esetben is hatalmas mennyiségről van szó…
 	ezen a papíron világosan leírták, hol a rejtekhely és miként lehet megtalálni. Hal gasson rám, ezt nekünk kel megtalálni, méghozzá kettőnknek! 
 	– Eszerint biztos benne, hogy komoly értéket képvisel? 
 	– Efelől nyugodt lehet, takaros kis vagyont jelentene magának. 
 	– De hogyan kerülhetett apám holmija közé ez az irat? 
 	Wilbraham egy vál rándítással válaszolt. – Lehet, hogy haldoklott, aki írta, vagy valami hasonló történhetett. 
 	Előfordulhat, hogy éppen a biztonság kedvéért írta le szuahéli nyelven a dolgot, aztán átadta az édesapjának, akivel valamiképpen összebarátkozott. Ezért aztán, mivel az édesapja nem tudta elolvasni a szöveget, így nem tulajdonított különösebb jelentőséget az iratnak. Ez persze csak az én magánvéleményem, de aligha járhatok messze az igazságtól. 
 	Freda mélyet sóhajtott. – Ez tényleg félelmetesen izgalmas! 
 	– Először is azt kel eldönteni, hogy mihez kezdjünk ezzel az értékes dokumentummal – mondta Wilbraham –
 	Semmiképpen sem lenne ésszerű itt hagyni. Ezek újra visszajöhetnek, egy alaposabb terepszemlére. Gondolom, nem szívesen bízná rám? 
 	– Dehogynem. Viszont… nem jelent majd veszélyt magára nézve? – aggodalmaskodott a lány. 
 	– Kemény dió leszek nekik, amibe beletörik a foguk –
 	biztosította elszántan Wilbraham. – Feleslegesen aggódik miattam. – Azzal ismét összehajtogatta a papírlapot és gondosan beletette a tárcájába. – Felkereshetem mondjuk holnap este? – kérdezte. – Addigra kidolgozok egy tervet és beazonosítom a helyet a térképemen. Mikorra ér haza a munkahelyéről? 
 	– Úgy fél hét körül. 
 	– Nagyszerű. Akkor majd mindent megbeszélünk. 
 	Remélem, nem lesz el enére, hogy elvigyem vacsorázni. 
 	Elvégre il ik megünnepelni a felfedezésünket. Akkor hát, viszlát holnap fél hétkor. 
 	Másnap Wilbraham őrnagy pontosan a megbeszélt időpontban érkezett. Becsengetett és Miss Clegg után érdeklődött. Egy bejárónő nyitott ajtót. 
 	– Miss Clegg? Még nem érkezett haza. 
 	– Értem. – Wilbraham őrnagy szerette volna elkerülni a várakozás látszatát, ezért azt mondta. – Majd később visszajövök. 
 	Átment az utca túloldalara és ott várakozott, arra számítva, hogy Freda minden pil anatban felbukkanhat a sarkon és elindulhat feléje kecses járásával. Eseménytelenül múltak a percek. Háromnegyed hét. Hét óra. Negyed nyolc, és Freda még mindig nem volt sehol. Az őrnagyot valami balsejtelem kerítette hatalmába. Visszament a házhoz és újra becsengetett. 
 	– Ide figyeljen – mondta erélyesen. – Fél hétkor találkozóm lett volna Miss Cleggel, biztos, hogy azóta sem jött haza, vagy nem hagyott számomra… khm… üzenetet? 
 	– Ön Wilbraham őrnagy? – érdeklődött a cseléd. 
 	– Az vagyok. 
 	– Akkor csakugyan van üzenet a számára. Egy küldönc hozta. 
 	Wilbraham elvette a borítékot a bejárónőtől és felszakította. 
 	A benne lévő papíron a következő szöveg ál t:
 	„Tisztelt Wilbraham őrnagy! Valami egészen különös dolog történt. Részletesebben nem írhatom meg, de találkozzon velem Whitefriarsnél. Kérem ne késlekedjék, mihelyt elolvasta az üzenetemet, azonnal induljon!” 
 	Tisztelettel: Freda Clegg. 
 	Wilbraham 
 	összevont 
 	szemöldökkel 
 	töprengett. 
 	Agyában valósággal zsongtak a gondolatok. Szórakozottan előhúzott a zsebéből egy borítékot, ami a szabójának volt megcímezve. – Nem volna véletlenül egy bélyege? – fordult a bejárónőhöz. 
 	– Azt hiszem, Mrs. Parkins tud adni egyet magának. 
 	
 	A nő pil anatokon belül visszatért a bélyeggel. 
 	Wilbraham egy shil inget fizetett érte. Néhány perccel később már a földalatti ál omás felé igyekezett. Amint elhaladt egy postaláda mel ett, bedobta a borítékot. 
 	Freda levele határozottan aggasztotta. Egyáltalán mi késztethette arra a lányt, hogy újra elmenjen oda egymagában az előző napi kel emetlen kaland után? 
 	Rosszal óan csóválta a fejét. A mindenségit! Újra felbukkant volna az a Reid? És sikerült valamiképpen beférkőznie a lány bizalmába? Mert mi más késztethette volna Fredát arra, hogy Hampsteadbe menjen? 
 	Az őrnagy az órájára pil antott. Már csaknem fél nyolc volt. Freda azt mondta neki, hogy fél hétig dolgozik. 
 	Eszerint már egy egész órát késik. Ez túl sok, valaminek történnie kel ett. Csak legalább tájékoztatta volna valami módon! 
 	A levél újra gondolkodóba ejtette. Úgy tűnt, hogy egyáltalán nem egyezett Freda Clegg stílusával. 
 	Nyolc óra előtt tíz perccel ért oda a Friars Lane-re. Már erősen sötétedett. Wilbraham alaposan körülnézett, de nem látott semmi gyanúsat. Olyan óvatosan nyomta le a korhadó kapu kilincsét, hogy alig csikordult a rozsdás pántjain. A kert elhagyatott volt, a ház pedig sötét. 
 	Lábuj hegyen lépdelt az ösvényen, közben fülelve lesett jobbra-balra. Nem szeretett volna szembekerülni egy váratlan támadással. Hirtelen megdermedt. Az egyik redőnyön át fénysugár vil ant fel egy pil anatra. A ház tehát nem üres, valaki van odabent. 
 	Wilbraham nesztelenül osont a bokrok között és lassan körbejárta az egész házat. Végre ráakadt arra, amit keresett. Az egyik földszinti ablak nem volt bezárva. 
 	Óvatosan kitárta a hátsó konyhába nyíló ablakot és körbevilágított az elhagyott helyiségben a zseblámpájával (melyet útközben vett az egyik üzletben). Miután meggyőződött róla, hogy nincs odabent senki, bemászott a helyiségbe. 
 	Halkan kinyitotta a konyha ajtaját. A házban békés csend honolt. Újra felkattintotta a zseblámpát. A konyha túlsó végéből hat lépcső vezetett egy ajtóhoz, ami nyilván a ház belső részébe nyílt. 
 	Az őrnagy résnyire nyitotta az ajtót és hal gatózott. Semmi nesz sem hal atszott. Lassan belépett az ajtón. A bejárati előtérbe jutott, ahonnan jobbra is, balra is nyílt egy-egy ajtó. 
 	A jobb oldalit választotta. Újra fülelt egy ideig, aztán lenyomta a kilincset és nagyon óvatosan kinyitotta az ajtót. 
 	Átlépte a küszöböt, majd ismét felvil antotta a zseblámpát. 
 	Egy üres, bútorozatlan helyiségbe jutott. 
 	A következő pil anatban valami neszt hal ott a háta mögött. 
 	Gyorsan megperdült… de már elkésett. Hatalmas csapás érte a fején és elvesztette az eszméletét. 
 	Wilbrahamnek fogalma sem volt róla, mennyi ideig tarthatott az ájulása. Arra tért magához, hogy iszonyúan lüktet a feje. Mozdulni próbált, de igyekezetét nem koronázta siker, mert megkötözték. 
 	Lassanként visszatért az emlékezete. Most már emlékezett rá, hogy valamivel leütötték. A falon magasan gázláng halvány fénye világított. Körülnézve látta, hogy egy kis pincehelyiségben van. Aztán balra pil antott és hatalmasat dobbant a szíve, mert alig néhány lábnyira tőle ott feküdt Freda, megkötözve, akárcsak ő maga. A lány lehunyta szemét, de amint izgatottan figyelte, hamarosan felsóhajtott és kinyitotta a szemeit. Előbb értetlen pil antással meredt az őrnagyra, de hamarosan örömteli felismerés költözött a tekintetébe. 
 	– Maga is?! – kiáltotta. – Mi történt? 
 	– Az történt, hogy rendesen cserbenhagytam – jelentette ki Wilbraham. 
 	– Vakon belesétáltam a csapdába. Mondja, maga írta nekem azt a levelet, amiben közli, hogy itt akar velem találkozni? 
 	A lány szemei elkerekedtek a meglepetéstől. – Én? De hiszen épp maga írt nekem! 
 	– Úgy, szóval én írtam volna magának? 
 	– Igen. Az irodában kaptam meg a levelet. Arra kért benne, hogy ne otthon találkozzunk, hanem itt várjam. 
 	– Eszerint ugyanazt a cselt alkalmazták mindkettőnk esetében – dünnyögte az őrnagy, aztán elmagyarázta a helyzetet. 
 	– Értem – bólogatott Freda. – Tehát ezért csinálták ezt az egészet? 
 	– Persze, meg akarták szerezni a papírját. Tegnap bizonyára követtek bennünket. Csapdát ál ítottak és szépen elcsíptek bennünket. 
 	– És a papírt… sikerült megszerezniük? – kérdezte Freda. 
 	– Sajnos. A jelek legalábbis arra mutatnak – válaszolta az őrnagy, sajnálkozva bámulva megkötözött kezeire. 
 	Aztán idegen hang szólalt meg, mely mintha a levegőből hal atszott volna. A két fogoly egyszerre kapta fel a fejét. 
 	– Igen, köszönjük – mondta a hang –, megszereztük, méghozzá szépen, simán, zökkenőmentesen. 
 	A testetlen hang hal atán mindkettőjük hátán a hideg futkározott. 
 	– Mr. Reid – mormogta Freda. 
 	– Mr. Reid csupán egy a neveim közül, kedves ifjú hölgyem
 	– mondta a hang. – Csupán egy közülük, pedig biztosíthatom, jó néhány van belőle tartalékban. El enben sajnálattal kel közölnöm, hogy beleütötték az orrukat a terveimbe és összekuszálták őket… ezt pedig nem nézhetem tétlenül. Legsúlyosabb vétkeik egyike, hogy felfedezték ezt a házat. Bár mostanáig nem fecsegtek róla a rendőrségnek, de a jövőben megtehetnék. 
 	Attól tartok, hogy e tekintetben aligha bízhatnék magukban. 
 	Persze ígéretet tehetnének a hal gatásukra, de az ígéreteket nemigen szokták betartani. Ráadásul ez a ház pótolhatatlan a számomra. Úgy is mondhatnám, hogy ez a tisztulás háza. Az a ház, amelyből nincs kiút, nincs visszatérés. Innen… egy más világba fognak megérkezni. 
 	Sajnálattal hozom tudomásukra, hogy ez a vég. Valóban sajnálatos, de feltétlenül szükséges dolog. 
 	A hang némi szünet után folytatta: – Persze nem lesz vérontás. Gyűlölöm a vérontást. A módszerem jóval egyszerűbb, és igazából egyáltalán nem fájdalmas, legalábbis amennyire én tudom. Az a lényeg, hogy végig kel 
 	csinálnom, 
 	amit 
 	elkezdtem. 
 	Jó 
 	éjszakát
 	mindkettőjüknek! 
 	– Hal gasson ide – kiáltotta Wilbraham. – Velem tegyen, amit jónak lát, de ez az ifjú hölgy nem ártott magának semmit. Semmit a világon! Semmi baja nem lehet abból, ha elengedi. 
 	Válasz azonban nem érkezett a szavaira. 
 	Aztán Freda váratlanul élesen felsikoltott. – Víz!… Víz! 
 	Wilbrahamnek keserves kínok árán sikerült megfordulnia és tekintete követte a lány pil antását. A mennyezet közelében, egy nyílásból egyenletes vízsugár tört elő. 
 	Freda hisztérikusan felsikoltott. – Vízbe fojtanak bennünket! 
 	Wilbraham homlokán izzadság gyöngyözött – Még nincs vége a játéknak – mondta bizakodva. – Segítségért kiáltunk. Valaki biztosan meg fogja hal ani. Próbáljuk mindketten egyszerre. 
 	Teli tüdőből kiabáltak, ordítoztak míg csak be nem rekedtek. 
 	– Úgy látszik, minden hiába – adta fel az őrnagy csüggedten – Túl mélyen vagyunk a föld alatt, és valószínűleg az ajtók is hangszigeteltek. Arról nem is beszélve, hogy ha valaki véletlenül meghal aná, ez a vadál at rövid úton végezne velünk, mielőtt az il ető bármit is tehetne értünk. 
 	– Óh, az én hibám volt az egész – zokogott Freda. –
 	Miattam keveredett bele ebbe a dologba. 
 	– Cseppet se szomorkodjon emiatt, kislány! – vigasztalta az őrnagy. – Én csak magát sajnálom. Mert ami engem il et, máskor is kerültem már kutyaszorítóba, és mindig sikerült kikászálódnom belőle. Ne keseregjen, kihúzom magát a csávából. Bőségesen van még időnk a cselekvésre. A víz folyási sebességéből ítélve, még órákba telik, míg a legrosszabb bekövetkezik. 
 	– Milyen csodálatos férfi maga! – mondta Freda. – Sosem találkoztam 
 	még 
 	magához 
 	hasonlóval, 
 	legfeljebb
 	könyvekben. 
 	– Semmiség az egész… nem kel hozzá egyéb, csak józan ész. Először is meg kel lazítanom valahogyan ezeket az átkozott köteleket. 
 	Jó negyedórás erőfeszítés és feszegetés után az őrnagy elégedetten ál apította meg, hogy a béklyói kezdenek meglazulni. A fejét sikerült előrehajtania, a csuklóját pedig felemelni, hogy a fogaival essen neki a kötél kioldozásának. 
 	Végre kiszabadította a kezeit. A többi már rövid idő alatt lezajlott. Zsibbadtan, elmerevedett tagokkal, de szabadon hajolt a lány fölé, és néhány pil anat alatt őt is kioldozta. 
 	A víz még csak a bokájukig ért. 
 	– Most pedig ki kel jutnunk innen! – jelentette ki az őrnagy elszántan. 
 	Néhány lépcső vezetett a pince ajtajához. Wilbraham őrnagy alaposan szemügyre vette az ajtót. 
 	Ezzel nem lesz különösebb gondunk – ál apította meg. –
 	Nem valami erős anyag. Könnyen engedni fognak a zsanérok. 
 	Nekifeszítette a vál át, aztán éles reccsenés hal atszott, és az ajtó máris leszakadt a sarokpántjairól. 
 	Odakint újabb lépcső következett, melynek tetején egy másik ajtó ál ta útjukat… Ezt azonban egészen más fából faragták… 
 	Szilárd 
 	volt, 
 	kemény 
 	fából 
 	készült, 
 	vasrácsozattal. 
 	
 	– Ezzel már jobban meg fog gyűlni a bajunk – mondta Wilbraham. – Nahát, micsoda mázli! Nincs bezárva! 
 	Kinyitotta az ajtót, körülnézett, aztán intett a lánynak, hogy kövesse. A konyha mögötti átjáróban kötöttek ki. Néhány pil anattal később pedig már a Friars Lane-en ál tak, a csil agos égbolt alatt. 
 	Fredát most kerítette hatalmába a feszültség és sírva fakadt. – Óh, milyen félelmetes volt az egész! 
 	– Szegény drágaságom! – Vigasztalta a férfi és a karjaiba ölelte. – Csodálatosan bátor voltál. Freda, drága angyalom… hajlandó lennel… szóval, úgy értem, beleegyeznél… 
 	szeretlek, 
 	Freda. 
 	Feleségül 
 	jönnél
 	hozzám? 
 	Néhány idil i, mindkét fél számára kel emes pil anat után Wilbraham őrnagy harsányan felkacagott. 
 	– Sőt mi több, még az elefántcsont rejtekhely titka is a miénk! 
 	– De hiszen elvették tőled! 
 	Az őrnagy még hangosabban nevetett. – Csak szerették volna, de nem sikerült nekik. Én ugyanis írtam egy hamis másolatot, és mielőtt idejöttem, egy levélben feladtam az eredetit a szabóm címére. Ők tehát a hamis másolatot szerezték meg… remélem, örülnek majd neki! Tudod, mit csinálunk, kedvesem? – Kelet-Afrikában töltjük a mézesheteinket és szépen felkutatjuk azt a rejtekhelyet. 
	 
	***

 Mr. Parker Pyne elhagyta az irodáját és felbaktatott kétemeletnyit. Itt, egy padlásszobában dolgozott Mrs. 	Oliver, a kiváló írónő, pil anatnyilag Mr. Pyne csapatának oszlopos tagja. 
 	Mr. Parker Pyne kopogtatott az ajtón, azután belépett. 
 	Mrs. Oliver az asztalnál ült, előtte írógép, ami mel ett nagy halom kézirat és egy még nagyobb szatyor alma hevert. 
 	– Kitűnő volt a történet, Mrs. Oliver – dicsérte meg elöljáróban Mr. 
 	Parker Pyne. 
 	– Eszerint zökkenőmentesen alakultak a dolgok? –
 	kérdezte Mrs. 
 	Oliver. – Ennek nagyon örülök. 
 	– De ez a víz a pincében dolog – folytatta Mr. Parker Pyne. 
 	– Nem
 	gondolja, hogy a jövőben nem ártana valami eredeti ötletet kieszelni? De Mrs. Oliver csak a fejét rázta a kel ő
 	tapintattal előterjesztett
 	javaslatra és kivett egy almát a szatyorból. 
 	– Ezen a ponton eltér a véleményünk, Mr. Pyne. Tudja, az emberek
 	annyira hozzászoktak már, hogy ilyesmikről olvassanak a krimikben. A
 	pincében emelkedő vízözönről, mérges gázokról és a többi. Már pedig ha
 	valaki előtt ismeretesek ezek a dolgok, csak még inkább fokozódnak az
 	izgalmai, amikor személyesen kerül szembe velük. Lássa be, Mr. Pyne, 
 	hogy az emberiség nagyobbik része meglehetősen konzervatív. 
 	Ragaszkodnak a régi, megszokott sablonokhoz. 
 	
 	– Nos, maga bizonyára jobban tudja nálam – ismerte be Mr. Parker
 	Pyne az írónő negyvenhat sikeres regényére gondolva, amelyek egytőlegyig bestsel ernek számítottak Angliában és Amerikában egyaránt. 
 	Ezenkívül többet lefordítottak közülük franciára, németre, olaszra, 
 	magyarra, finnre, japánra, sőt még abesszin nyelvre is. –
 	Akkor talán
 	térjünk rá a költségekre – javasolta. 
 	Mrs. Oliver elővett egy papírlapot. – Sikerült egész szerény ráfordításokkal megúsznunk az egészet. A két néger, Percy és Jerry nem
 	kért túl sokat. Young Lorrimer, a színész pedig öt guineáért hajlandó volt
 	eljátszani Mr. Reid szerepét. A pincei szöveg pedig természetesen
 	magnetofonról ment. 
 	– Ez a Whitefriars-beli ház egészen hasznos befektetés –
 	mondta Mr. 
 	Pyne. – Fil érekbe került az egész és immáron tizenegy izgalmas dráma
 	színhelye volt. 
 	– Óh, egészen megfeledkeztem Johnny béréről – vágott közbe Mrs. 
 	Oliver. Öt shil ing lesz. 
 	– Johnny? 
 	– Igen. Ő az a fiú, aki hordókból kannával öntötte be a vizet, a plafonon
 	
 	lévő nyíláson át. 
 	– Értem. Apropó, Mrs. Oliver, ha már itt tartunk, hol sikerült megtanulnia a szuahéli nyelvet? 
 	– Nem tudok szuahéli nyelven. 
 	– Értem, szóval nem ért szuahéliül. Akkor bizonyára a British
 	Múzeum? 
 	– Ugyan, dehogy! A Delfridge Információs Iroda. 
 	– Ejha! Mily csodálatosak az információi jelenlegi forrásai! 
 	–
 	dünnyögte Mr. Parker. 
 	– Csupán egyetlen apróság nyugtalanít – mondta Mrs. 
 	Oliver –
 	mégpedig az, hogy az újdonsült házasok semmiféle rejtekhelyet sem
 	fognak találni, ha odaérnek. 
 	– A világon semmi sem tökéletes. Mindig van némi hiányérzete az
 	embernek. De legalább szép helyen töltik el a mézesheteiket. 
	 
	***

 Mrs. Wilbraham egy karosszékben üldögélt. A férje levélírással volt elfoglalva. – Hányadika is van ma, Freda? 	– Tizenhatodika. 
 	– Tizenhatodika! A mindenségit! 
 	– Történt valami, drágám? 
 	– Nem történt semmi különös, csak egy Jones nevű fickó jutott az eszembe. 
 	Bármilyen boldog házasságban él is az ember, azért léteznek olyan dolgok, amelyekről nem szokott beszélni. 
 	„Az ördög vinné el” – elmélkedett Wilbraham őrnagy – „Fel kel ene keresnem őket és visszakérni a pénzemet. – De aztán mivel reális gondolkodású ember volt, ezért más oldalról is megvizsgálta a kérdést. – Végtére is én szegtem meg a szerződést. Ha felkerestem volna azt a Jonest, bizonyára történt volna valami. Arról nem beszélve, hogy ha megtalálom Jonest, akkor sosem hal ottam volna meg Freda segélykiáltását és sosem találkoztunk volna össze. 
 	Innen nézve, talán jogot is formálhatnak arra az ötven fontra!” 
 	Mrs. Wilbraham is hasonló gondolatsoron futott végig magában. „Milyen naiv kis bolond voltam, hogy beugrottam annak a hirdetésnek, és kifizettem három guineát annak a szélhámosnak. Persze semmit sem tett érte, hiszen nem történt velem semmi rendkívüli. Ha előre sejtettem volna, hogy mit tartogat számomra a sors… először Mr. Reid, aztán az a furcsa, romantikus kaland, ahogy Charlie belecsöppent az életembe! Szóval akárhogy is nézzük, ha nincs az a hirdetés, merő véletlenségből sosem találkoztam volna vele, az biztos!” 
 	Megfordult és imádattal rámosolygott a férjére. 
 	
 	AZ ELKESEREDETT HÖLGY
 ESETE

 	Mr. Parker Pyne asztalán diszkréten megszólalt a csengő. 
 	– Igen? – mondta a nagy ember. 
 	– Egy ifjú hölgy óhajt beszélni önnel – jelentette a titkárnője. 
 	– Sajnos
 	nem volt előre bejelentve. 
 	– Azért küldje be, Miss Lemon. – Egy pil anattal később már kezet
 	fogott a látogatóval. – Jó reggelt – köszöntötte –, foglaljon helyet. A lány leült és Parker Pyne-ra emelte a tekintetét. 
 	Csinos nő volt és
 	egészen fiatal. Sötét, hul ámos haja dús fürtökben omlott a tarkójára. 
 	Kifogástalanul volt öltözve, fehér kötött sapkájától selyem harisnyáján át, 
 	egészen az ízléses cipőig. Minden mozdulata idegességről árulkodott. 
 	– Ön Mr. Parker Pyne? – kérdezte. 
 	– Igen, az vagyok. 
 	– Eszerint maga adta fel… azt a hirdetést? 
 	– Úgy van, valóban feladtam egy hirdetést. 
 	– A hirdetésben az ál , hogy ha az ember nem boldog…
 	szóval ha
 	boldogtalan, akkor… akkor forduljon magához…
 	
 	– Pontosan. 
 	A lány ekkor fejest ugrott a mondókájában. – Nos, hát én rettenetesen
 	boldogtalan vagyok. Ezért úgy gondoltam, hogy eljövök magához, aztán
 	majd meglátjuk. 
 	Mr. Parker Pyne türelmesen várakozott, mivel sejtette, hogy a lényeg
 	még csak ezután következik. 
 	– Szóval én… én nagyon nagy bajban vagyok – folytatta a lány, 
 	idegesen tördelve a kezeit. 
 	– Veszem észre – válaszolta Parker Pyne. – Gondolja, hogy
 	részletesebben is ki tudja fejteni? 
 	Úgy tűnt, hogy a lány éppen ebben nem volt biztos. 
 	Elkeseredett
 	figyelemmel vizsgálgatta Parker Pyne-t, aztán egyszer csak elhatározta
 	magát és ömleni kezdett belőle a szó. 
 	– Igen, mindent elmondok magának. Most már elhatároztam magam. 
 	Csaknem megőrülök az idegességtől, mert mostanáig nem tudtam, hogy
 	mitévő legyek és kihez fordulhatnék tanácsért. Ekkor láttam meg a hirdetését. Eleinte arra gondoltam, hogy bizonyára valami csalás lehet benne, de azért a dolog nem hagyott nyugodni. Valahogy olyan megnyugtatónak találtam a szöveget. Végül úgy véltem, az még nem árthat, ha…
 	
 	eljövök és körülnézek. Bármikor találhatok valami kifogást, hogy távozzam, ha nem… szóval, ha nem…
 	– Persze, persze – bólogatott Mr. Pyne. 
 	– Úgy értem, ha észreveszem, hogy nem bízhatok meg az il etőben –
 	magyarázta a lány. 
 	– Most mégis úgy érzi, hogy megbízhat bennem? –
 	tudakolta a férfi
 	mosolyogva. 
 	– Érdekes – válaszolta a lány nyíltan –, de valahogy csakugyan
 	megbízom magában. Anélkül, hogy barmit is tudnék önről. 
 	Az ösztöneim
 	azt súgják, hogy megbízhatom magában. 
 	– Részemről pedig megnyugtathatom, hogy nem fogok visszaélni a
 	bizalmával – jelentette ki Parker Pyne. 
 	– Akkor belevágok és elmondom magának a dolgot –
 	döntötte el a lány. 
 	– Elöljáróban hadd mutatkozzam be, a nevem Daphne St. 
 	John. 
 	– Igen, Miss St. John. 
 	– Mrs. Ugyanis férjnél vagyok. 
 	– Ejha! – dünnyögte Mr. Pyne, aki kissé haragudott magára, amiért
 	csak most vette észre a nő jobb kezén lévő platina karikagyűrűt – Ez
 	figyelmetlenség volt részemről. 
 	– Éppen erről van szó – folytatta a fiatalasszony –, ha nem volnék
 	férjnél, nem foglalkoztatna ennyire az ügy. Úgy értem, nem sokat
 	számítana. Csak Gerald miatt… Na és itt van az, ami a gondjaimat okozza. A kézitáskájába nyúlt, kivett belőle valamit és az asztalra ejtette, ahol
 	csil ogva, sziporkázva gurult Parker Pyne élé. 
 	Egy platina gyűrű volt, ritka nagy gyémánttal. 
 	Mr. Pyne felemelte, az ablakhoz lépett vele és kipróbálta az üveglapon. 
 	Aztán ékszernagyítót csíptetett a szemére és alaposan megvizsgálta az
 	ékszert. 
 	– Rendkívüli finomságú gyémánt van belefoglalva –
 	ál apította meg
 	visszatérve az asztalhoz. – Szerintem minimum kétezer fontot érhet. 
 	– Eltalálta. És lopott gyűrű! Én loptam el! És most nem tudom, hogy
 	mitévő legyek. 
 	– Az ördögbe is! – fakadt ki Mr. Parker Pyne. – Hát ez igazán nagyon
 	érdekes! 
 	Az ügyfele sírva fakadt és egy gyűrött zsebkendőbe hul atta könnyeit. 
 	– Jól van, jól van – nyugtatgatta Mr. Pyne. – Majd rendbe jön minden. A fiatalasszony szipogva törölgette a szemeit. 
 	– Tényleg? – dadogta. –
 	Van rá remény? 
 	
 	– Hát persze. De most már mondja el végre az egész történetet! 
 	– Nos, az egész úgy kezdődött, hogy elfogyott a pénzem. 
 	Tudja, 
 	rettentő költekező vagyok. Geraldot pedig mindig annyira bosszantja az
 	ilyesmi. Mint mondtam, Gerald a férjem. Jóval idősebb nálam és
 	felettébb… szóval nagyon konzervatív gondolkodásmódú. 
 	Mivel az a
 	véleménye, hogy szörnyű dolog adósságot csinálni, ezért aztán inkább nem
 	is beszéltem neki róla. Inkább leruccantam néhány barátommal a Le
 	Touquet-be, abban bízva, hogy esetleg szerencsém lesz a kártyában és így
 	egyenesbe jöhetek. Eleinte nyertem is, de aztán veszíteni kezdtem, és
 	akkor arra gondoltam, hogy folytatnom kel . Ezért aztán folytattam… és…
 	és…
 	– Világos, világos – bólogatott Parker Pyne. – Felesleges belebonyolódnia a részletekbe. Végül még annál is nagyobb csávába
 	keveredett, mint amiben annak előtte. Ugye jól mondom? 
 	Most Daphne St. Johnon volt a bólintás sora. – Így aztán megértheti, 
 	hogy képtelen voltam beval ani ezt az egészet Geraldnak. 
 	Ő ki nem ál hatja
 	
 	a szerencsejátékokat. Szóval kilátástalan helyzetbe kerültem. Később
 	átmentünk Dortheimerékhez, akik dúsgazdag emberek. 
 	Cobham közelében
 	laknak. A felesége, Naomi, nagyon csinos és kedves nő. 
 	Osztálytársam volt
 	az iskolában. Miközben ott voltunk, észrevette, hogy meglazult ennek a
 	gyűrűnek a foglalata. Amikor eljöttünk, arra kért, hogy vigyük magunkkal
 	a gyűrűt és adjuk be az ékszerészhez a Bond Streetre. 
 	A nő most elakadt a mondanivalójában. Mr. Pyne szolgálatkészen
 	igyekezett kisegíteni a zavarából. – Nyilván most érkeztünk el a téma
 	legnehezebb részéhez. Folytassa csak nyugodtan, Mrs. St. 
 	John. 
 	– De ugye közöttünk marad, amit elmondok? – kérte az asszony. 
 	– Az ügyfeleim bizalmas közléseit szent dolognak tekintem
 	–
 	biztosította a férfi. – Különben is, Mrs. St. John, ami azt il eti, amennyit
 	már elmondott, abból valószínűleg magam is be tudnám fejezni a
 	történetet. 
 	– Bizonyára. Rendben van, folytatom, bár utálok róla beszélni… mivel
 	olyan visszataszítóan hangzik. Szóval elmentem a Bond Streetre. Van ott
 	egy 
 	másik 
 	üzlet 
 	is… 
 	a 
 	Viro 
 	ékszerbolt. 
 	Ők
 	ékszermásolással is foglalkoznak. Hirtelen elvesztettem a fejem. Bementem és azt mondtam, hogy egy pontos másolatra lenne szükségem a gyűrűről. Azt ál ítottam, hogy külföldre utazom és nem szeretnék valódi ékszert magammal vinni. 
 	Úgy tűnt, hogy természetesnek veszik a magyarázatot. 
 	Elég az hozzá, hogy megkaptam a másolatot… ami olyan tökéletesre
 	sikerült, hogy az ember meg sem tudta különböztetni az eredetitől… aztán
 	elküldtem postán Lady Dortheimernek. Volt egy dobozom, rajta az
 	ékszerész nevével, abból készítettem egy valódinak tűnő
 	csomagot. Tehát
 	minden rendben volt. Aztán az eredetit beadtam a zálogba. 
 	Daphne arcát a
 	tenyerébe temetve újra zokogni kezdett. – Hogy tehettem ilyet! Hogy
 	tehettem? Közönséges tolvaj á sül yedtem. 
 	Parker Pyne tapintatosan köhécselt. – Nem hinném, hogy az ügyet
 	lezártnak kel ene tekinteni – mondta vigasztalóan. 
 	– Nem, de még nem is fejeztem be. Úgy hat hete történt ez az egész. 
 	Azóta kifizettem a tartozásaimat és újra egyenesbe jöttem. 
 	De elképzelheti, 
 	milyen nyomorultul éreztem magam egész idő alatt. Aztán meghalt egy
 	idős nagynénikém és általa hozzájutottam egy kis pénzecskéhez. Az első
 	dolgom volt kiváltani azt az átkozott gyűrűt. Ez is rendben ment, hiszen itt
 	van. Közben azonban borzasztó dolog történt. 
 	– Igen? 
 	– Vitába keveredtünk Dortheimerékkel valami részvények miatt, 
 	amelyek megvásárlására Sir Reuben vette rá Geraldot. 
 	Pokoli zűrbe került
 	a részvények miatt, ezért aztán jól beolvasott Sir Reubennek, nem rejtette
 	véka alá, hogy mit gondol róla. Elég az hozzá, hogy csúnyán elmérgesedett
 	a kapcsolatunk. Most már nyilván megérti, hogy miért nem tudom
 	visszajuttatni a gyűrűt. 
 	– Mi volna, ha névtelenül küldené el Lady Dortheimernek? 
 	– Akkor is kiderülne minden. Mert ha megvizsgáltatná a saját gyűrűjét, 
 	rájönne, hogy hamisítvány és nyomban kiderülne, hogy én tettem. 
 	– Az imént azt mondta, hogy jó barátnők. Mi lenne, ha őszintén
 	beismerne neki mindent… és rábízná magát a jóindulatára? 
 	Mrs. St. John a fejét rázta. – Korántsem vagyunk ilyen bizalmas
 	
 	viszonyban. És különben is, ha anyagiakról vagy ékszerről van szó, Naomi
 	olyan kemény, akár a gránit. Talán nem ál íttatna bíróság elé, ha
 	visszaadnám a gyűrűjét, de mindenkinek elpletykálná, amit tettem és ezzel
 	tönkretenne. Geraldnak is a fülébe jutna, és sohasem bocsátaná meg
 	nekem. Óh, micsoda kilátástalan helyzetbe kerültem! –
 	Azzal újra sírva fakadt. – Azóta máson sem jár az eszem, csak azon, miként mászhatnék ki ebből a csapdából. De képtelen vagyok rájönni. Óh, Mr. Pyne, nem tudna segíteni rajtam? 
 	– Éppenséggel nem reménytelen az eset – válaszolta Parker Pyne. 
 	– Tényleg? Valóban7
 	– Hogyne, egészen biztosan. Az imént a legegyszerűbb módszert
 	javasoltam, mivel hosszú gyakorlatom során mindig bevált, és ezt találtam
 	a legcélravezetőbbnek. Alkalmazásával elkerülhetők az előre nem látható
 	bonyodalmak. Ugyanakkor méltányolnom kel az el enérveit is. 
 	Pil anatnyilag magán kívül ki tud még erről a szerencsétlen esetről? 
 	– Kizárólag ön – válaszolta Mrs. St. John. 
 	– Óh, én nem számítok. Nos, akkor úgy tűnik, hogy jelenleg biztonságban van a titka. Mindössze a gyűrűket kel észrevétlenül
 	kicserélni. 
 	– Úgy van! – kiáltotta a fiatalasszony lelkesen. 
 	– Ez pedig nem is lesz olyan nehéz feladat. Mindössze egy kis időt vesz
 	igénybe, amíg kifundáljuk a legcélravezetőbb módszert…
 	A nő félbeszakította. – De erre nincs idő! Éppen ez kerget már-már az, 
 	őrületbe. Naomi ugyanis át akarja alakíttatni a gyűrű
 	foglalatát. 
 	– Ezt meg honnan tudja? 
 	– Véletlenül. A minap egy ismerős hölggyel ebédeltem és megcsodáltam a gyűrűjét, amit… egy nagy smaragd díszített. Ő pedig azt
 	mondta, hogy ez a legújabb divat… és Naomi Dortheimer is ilyet akar
 	belefoglaltatni gyémánt helyett. 
 	– Eszerint késedelem nélkül cselekednünk kel – ál apította meg Mr. 
 	Pyne elgondolkodva. 
 	– Igen, igen. 
 	– Azt jelenti, hogy feltétlenül be kel jutni abba a házba…
 	mégpedig ha
 	lehet, nem személyzetként. Hiszen a cselédségnek aligha nyílik arra
 	lehetősége, hogy értékes gyűrűkkel foglalkozzék. Magának van valami erre
 	vonatkozó ötlete, Mrs. St. John? 
 	– Annyit mindenesetre tudok, hogy Naomi egy nagy estélyt ad szerdán. 
 	A barátnőm megemlítette, hogy táncosokat keres erre a rendezvényre. Azt
 	viszont már nem tudom, hogy sikerült-e már neki…
 	– Szerintem megoldható a dolog – vágta rá Parker Pyne. –
 	De többe fog
 	kerülni, mintha az egyszerű megoldást választotta volna, ez minden. És
 	még valami, nem tudja véletlenül, hol van a házban a főkapcsoló? 
 	– De, véletlenül tudom, mivel a múltkor késő este kiégett egy
 	biztosíték, miután már lefeküdt a személyzet. A hal hátsó részében van, a
 	kisebbik tálalószekrény fölött egy kis dobozban. 
 	Mrs. St John készített egy kis vázlatot Parker Pyne kérésére. 
 	– A továbbiakat pedig bízza rám hölgyem, és ne nyugtalankodjék a
 	dolog miatt, mert minden rendben lesz – ígérte Parker Pyne. – Csak azt
 	kel eldöntenie, hogy mi legyen a gyűrűvel? Odaadja most, vagy inkább
 	magánál tartja szerdáig? 
 	– Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha egyelőre nálam marad. 
 	– Szóval nincs több idegeskedés, rendben? – nyugtatgatta Mr. Parker
 	Pyne. 
 	– És… a honorárium? – kérdezte a nő tétován. 
 	
 	– Az pil anatnyilag nem fontos. Majd szerdán tisztázzuk, hogy milyen
 	költségek merültek fel. De előre is megnyugtathatom, hogy csupán
 	jelképes honoráriumról lesz szó. 
 	Kikísérte az asszonyt az ajtóhoz, aztán megnyomta a csengőt az
 	íróasztalán. 
 	– Küldje be Claude-ot és Madeleine-t. 
 	Claude Luttrel egyike volt Anglia legkiválóbb parkett-táncosainak. 
 	Madeleine de Sara pedig az egyik legszemrevalóbb bártündér. Parker Pyne elismerő tekintettel méregette őket. 
 	– Kedves gyermekeim
 	– kezdte – volna egy testreszabott munkám számotokra. 
 	Nemzetközi hírű
 	táncost kel alakítanotok. Most pedig nagyon figyelj, Claude, és jól jegyezz
 	meg mindent, amit mondok…
	 
	***

 Lady Dortheimer tökéletesen meg volt elégedve az estély előkészületeivel. Elismerő bólogatással szemlélte meg a virágdekorációt, kiadta utolsó utasításait a komornyiknak, a férjének pedig megjegyezte, hogy eddig minden a legnagyobb rendben ment. 	Csupán 
 	az 
 	okozott 
 	némi 
 	bosszúságot 
 	a
 	háziasszonynak, hogy Michael és Juanita, a „Vörös Admirális” 
 	táncosai 
 	nem 
 	tudtak 
 	eleget 
 	tenni 
 	a
 	meghívásnak, és az utolsó pil anatban lemondták a fel épésüket, mivel Juanita kificamította a bokáját. 
 	Szerencsére küldtek azonban helyettük két új táncost (így szólt a telefonértesítés), akik nagy elismerést vívtak ki Párizsban. 
 	A táncosok pontosan meg is érkeztek, Lady Dortheimer megelégedésére. Az estély remekül sikerült. Jules és Sanchia fantasztikusan táncolt. Az első számuk szilaj spanyol tánc volt. A második tánc a Züllött pár álma címet viselte, azután egy csodálatos modern tánc következett. 
 	A táncbemutató végeztével kezdetét vette a társas tánc. 
 	A jóképű Jules a ház asszonyát, Lady Dortheimert kérte fel. 
 	A pár szinte lebegett a parkett felett. Lady Dortheimernek soha életében nem akadt még ilyen tökéletes partnere. 
 	Sir Reuben viszont a bájos Sachiát kereste, de mindhiába, mert a lányt sehol sem látta a táncteremben. 
 	Sanchia eközben kiosont az elhagyatott hal ba és megkereste a tálalószekrény fölött lévő dobozkát. Tekintete az ékkövekkel díszített karórájára tapadt. 
 	– Biztosra veszem, hogy kegyed nem angol… – suttogta Jules Lady Dortheimer fülébe – …mert egyetlen angol hölgy sem tud ilyen légies könnyedséggel táncolni. Maga valóságos tündér, a szél tündére. Most pedig mondok magának oroszul valamit, olyasmit, amit angolul sosem mernék kimondani. 
 	Lady Dortheimer lehunyta a szemét, Jules pedig egészen magához szorította. 
 	Aztán hirtelen kialudtak a lámpák. Jules előrehajolt a sötétségben és megcsókolta az addig a vál ain nyugvó kacsot. Közben pedig valahogy lecsúszott a gyűrű az asszony uj áról és a férfi kezében maradt. 
 	Lady Dortheimer számára egy pil anatnak tűnt az egész, s máris újra kigyul adtak a fények. Jules kedvesen mosolygott rá. 
 	– A gyűrűje – mondta. – Lecsúszott. Megengedi? –
 	Visszahúzta az asszony uj ára, s tekintete közben különös dolgokat mesélt. 
 	Sir 
 	Reuben 
 	a 
 	főkapcsolónak 
 	tulajdonította 
 	az
 	áramkimaradást. Biztosan hozzányúlt valami idióta! Vagy valami hülye vicc. 
 	Lady Dortheimert azonban egy cseppet sem érdekelte a dolog. Annál is inkább, mivel nagyon is kel emesnek találta azt a néhány pil anatnyi sötétségét. 
	 
	***

 Amikor Mr. Parker Pyne csütörtökön reggel belépett az irodájába, már ott találta a türelmetlenül várakozó Mrs. St. 	Johnt. 
 	– Kerüljön beljebb – invitálta Mr. Pyne. 
 	– Nos? – kérdezte az asszony leplezetlen izgalommal. 
 	– Elég sápadtnak látszik – jegyezte meg a férfi enyhe szemrehányással. 
 	Az asszony a fejét rázta. – Egész éj el egy szemhunyást sem tudtam aludni Egyre csak azon rágódtam…
 	– Nos, van itt egy kis számlácska a költségekről. Vonatjegy és a kosztümök Michael és Juanita számára, ötven font. 
 	Hatvanöt font és tizenhét shil ing az egész. 
 	– Jó, jó! De az elmúlt éjszaka… jól ment minden? Sikerült? 
 	Mr. Parker csodálkozva bámult rá. – Hát persze, hogy sikerült, drága ifjú hölgyem! Elvégre garanciát vál altam az ügyért. 
 	– Mekkora megkönnyebbülés! Úgy féltem, hogy…
 	Mr. Parker Pyne korholóan csóválta a fejét. – A kudarc fogalmát tűrhetetlennek tartom ebben a vál alkozásban. Ha úgy találom, hogy képtelen vagyok megoldani egy ügyet, akkor nem is vagyok hajlandó elvál alni. Ha viszont elvál altam, akkor gyakorlatilag eleve garantálom a sikert. 
 	– Eszerint Naomi visszakapta a gyűrűjét és sejtelme sincs semmiről? 
 	– Semmiről az égvilágon. A legnagyobb alapossággal hajtottuk végre a cserét. 
 	Daphne St. Jolin megkönnyebbülten felsóhajtott. –
 	Fogalma 
 	sincs 
 	róla, 
 	micsoda 
 	súly 
 	terhelte 
 	a
 	lelkiismeretemet. Mekkora költségszámlát említett az imént? 
 	– Hatvanöt font és tizenhét shil ing. 
 	Mrs. St. John kinyitotta a pénztárcáját és kiszámolta az összeget. Parker Pyne pedig megköszönte és írt róla egy elismervényt. 
 	– Hát a honorárium? – suttogta Daphne. – Ez csupán a költségeket fedezi. 
 	– Ebben az esetben nincs honorárium. 
 	– Óh, Mr. Pyne, ezt igazán nem…! 
 	– Kedves ifjú hölgyem, ehhez ragaszkodom. Egyetlen pennyt sem fogadok el. Sértené az elveimet. Parancsoljon, itt az elismervény. Most pedig…
 	Egy sikeres trükköt bemutató bűvész boldog mosolyával előhúzott egy kis dobozkát a zsebéből és odanyújtotta a nőnek az asztal felett. Daphne kinyitotta. A doboz puha bélésén ott volt a pontos gyűrűmásolat. 
 	– Te csúfság! – kiáltotta Mrs. St. John apró grimasszal. –
 	Mennyire gyűlöl ek! Legszívesebben kihajítanálak az ablakon. 
 	– A maga helyében nem tenném – válaszolta Parker Pyne. 
 	– Meglepné vele a járókelőket. 
 	– És egész biztos benne, hogy nem ez az eredeti? –
 	tudakolta Daphne. 
 	– Nem, nem! Amit megmutatott nekem a minap, már ott ékeskedik Lady Dortheimer uj án. 
 	– Eszerint minden rendben van – mondta Daphne boldog mosol yal felál va. 
 	– Érdekes, hogy ezt megkérdezte tőlem – jelentette ki Parker Pyne. – Persze, ami szegény Claude-ot il eti, hogy úgy mondjam, nem az a kimondott észkombájn. Elég könnyen összezavarodik. Ezért aztán, hogy biztos legyek a dolgomban, ma reggel egy szakértővel megvizsgáltattam ezt az ékszerecskét. 
 	Mrs. St. John hirtelen visszazöttyent a székére. – Óh! És mit mondott a szakértő? 
 	– A szakvéleménye szerint a kezében tartott gyűrű egészen kiváló utánzat – közölte Mr. Parker Pyne ragyogó ábrázattal. – Osztályon felüli munka így tehát tökéletesen nyugodt lehet, vagy mégsem? 
 	Mrs. St. John szája szóra nyílt, de aztán inkább mégis hal gatott, csak a szemét meresztette Parker Pyne-re. 
 	A férfi szintén visszaült az íróasztal mögé és kedvtelve figyelgette a nőt. – Tudja, valahogy nincs ínyemre, hogy kikaparjam a tűzből a forró gesztenyét – közölte álmatagon. 
 	
 	– Nem valami hálás szerep. Nem örülök annak, ha a csoportomból bárkinek ilyen feladat jut osztályrészül. Már megbocsásson, mondott valamit? 
 	– Nee… neem, semmit sem. 
 	– Helyes. Én viszont elmondanék magának egy történetecskét, Mrs. St. John, ami egy ifjú hölgyről szól. 
 	Méghozzá, ha jól tudom, egy férjezetlen, szőke hajú ifjú hölgyről. Akit még véletlenül sem hívnak Daphne-nak, sem pedig St. Johnnak. A szóban forgó leányzó eredeti neve ugyanis Ernestine Richards és nemrégiben még Lady Dortheimer titkárnője volt. 
 	Nos, történt egy szép napon, hogy Lady Dortheimer gyémántgyűrűjének meglazult a foglalata és Miss Richardsra várt a feladat, hogy bevigye a városba javításra. 
 	Mintha csak szóról-szóra a maga története volna, ugye? 
 	Miss Richardsnak is ugyanaz a gondolata támadt, ami magácskának. Készíttetett a gyűrűről egy másolatot. De miután a mi ifjú hölgyeményünk igen előrelátó volt, jól tudta, hogy előbb-utóbb eljön az a nap, amikor Lady Dortheimer fel 
 	fogja 
 	fedezni 
 	a 
 	cserét. Akkor 
 	aztán 
 	majd
 	visszaemlékszik rá, hogy kivel vitette be a gyűrűjét a városba, és azonnal Miss Richardsra terelődik a gyanú. 
 	Mit tehetett ebben a szorult helyzetben? Először is Miss Richards egy alapos átalakuláson ment keresztül. – Parker Pyne derűsen siklatta végig a tekintetét ügyfele hul ámos, sötétbarna fürtjein. – Aztán szépen felkeresett engem. 
 	Megmutatta 
 	a 
 	gyűrűt, 
 	lehetővé 
 	téve, 
 	hogy
 	megbizonyosodjam 
 	az 
 	eredetiségéről, 
 	s 
 	egyúttal
 	eloszlassa az esetleges gyanakvásomat. Miután mindez megtörtént, és kieszeltük a cserét, az ifjú hölgy szépen elvitte a gyűrűt az ékszerészhez, aki a megszokott módon visszajuttatta Lady Dortheimernek. 
 	Aztán tegnap este Miss Richards szándékosan az utolsó pil anatban kapkodó sietséggel adta át a másik gyűrűt –
 	természetesen a hamisítványt – a Waterloo pályaudvaron. 
 	A nő, igen helyesen, úgy vélekedett, hogy Mr. Luttrel aligha nevezhető kimondott gyémántszakértőnek. Én azonban –
 	csupán a magam megnyugtatására, hogy rendjén van-e minden – odahívtam a barátomat a vonathoz, aki mel esleg gyémántkereskedő. Ő pedig vetett a gyűrűre egy pil antást és máris közölte, hogy „Ez nem gyémánt, hanem egy tökéletes üvegmásolat.” 
 	Érti már a lényeget, Mrs. St. John? Mire fog visszaemlékezni Lady Dortheimer, amikor majd felfedezi a csalást? Természetesen a kel emes, jóképű fiatal táncpartnerére, aki lecsúsztatta a gyűrűt az uj áról, amikor kialudt a világítás! Ekkor elkezd érdeklődni, mire kiderül, hogy az eredetileg szerződtetett táncosokat lefizették, hogy ne jöj enek el. Az eseményeket nyomon követve hamar eljutnának az irodámig, a Mrs. St. Johnról szóló történetecském pedig igencsak gyenge lábakon ál na, hiszen Lady Dortheimer még csak nem is ismer Mrs. St. 
 	John nevezetű hölgyet így az egész történet nagyon is átlátszó mesének tűnne. 
 	– Remélem, most már belátja, hogy ezt nem engedhettem meg. Ezért aztán Claude barátom ugyanazt a gyűrűt húzta vissza Lady Dortheimer uj ára, amit lehúzott. – Mr. Parker mosolya most már egyáltalán nem tűnt kedvesnek. 
 	
 	– Ugye most már érti, hogy miért nem számoltam fel honoráriumot? Én ugyanis garantálom, hogy térítés el enében boldogságot nyújtok az üzletfeleimnek. Már pedig nyilvánvaló, hogy magát nem tettem boldoggá. 
 	Mondanék még valamit. Maga még olyan fiatalka, valószínűleg ez volt az első próbálkozása ezen a területen. 
 	No már most, én önnel el entétben, viszonylag korosabb vagyok, ezenkívül rengeteg tapasztalatom van a statisztikai számítások terén. Elmondhatom magának, miszerint a gyakorlat azt mutatja, hogy a becstelen cselekedetek nyolcvanhét százaléka teljességgel értelmetlen. Gondolja csak el, nyolcvanhét százalék! 
 	A Mrs. St. John álnevet viselő lány felpattant a székről. –
 	Maga vén, hájas csirkefogó! – kiabálta. – Az orromnál fogva vezetett! Kifizettette velem a költségeket! Közben egész idő alatt a markába röhögött… – Elakadt a hangja és az ajtó felé rohant. 
 	– Itt felejtette a gyűrűjét – szólt utána Parker Pyne és feléje nyújtotta. 
 	A nő kiragadta a kezéből, rápil antott, aztán kihajította a nyitott ablakon. 
 	Az ajtó döngve csapódott be utána. 
 	Parker Pyne felületes érdeklődéssel bámult kifelé az ablakon. – Úgy van, amint eleve sejtettem – ál apította meg. 
 	– Az igazság feltárása sokkoló meglepetést okozott. 
 	
 AZ 

 	ELÉGEDETLEN 
 	FÉRJ
 ESETE

 	Mr. Pyne-nek kétségtelenül a közvetlen modora volt az egyik legelőnyösebb tulajdonsága. Olyan erény volt ez, ami megelőlegezte számára a bizalom légkörét. Pontosan ismerte azt a belső bénultságot, ami szinte minden ügyfelét hatalmába kerítette, amint beléptek az irodájába. Mr. Pyne-re várt a feladat, hogy megnyissa az utat a kikívánkozó szóáradathoz. 
 	Ezen a bizonyos reggelen egy új ügyfél ült vele szemben, aki Mr. Reginald Wade néven mutatkozott be. Ő
 	azonnal levonta a következtetést, hogy Mr. Wade nem tartozik a bőbeszédű emberek közé. Inkább az a fajta, aki nehezen tudja rászánni magát, hogy az érzésekkel kapcsolatos dolgokról beszéljen. 
 	Magas, széles vál ú, napbarnított férfi volt, szelíd pil antású, kedves kék szemekkel. Ott ült öntudatlanul pödörgetve kis bajuszkáját, miközben egy félénk ál at néma kétségbeesésével vizslatta Parker Pyne-t. 
 	– Tudja, az az igazság, hogy a szemembe ötlött a hirdetése – mondta egy hirtelen kézmozdulattal. – Aztán arra gondoltam, hogy akár el is jöhetnék. Olyan körmönfont a szövege, az ember nem is érti pontosan, hogy mit takar. 
 	Mr. Parker Pyne viszont pontosan tudta, miként értelmezze ezt a rejtélyesnek tűnő megjegyzést. – Amikor rosszra fordulnak az ember dolgai, minden lehetőséget igyekszik megragadni – válaszolta. 
 	– Ez már igaz. Nálam is éppen erről van szó. Mindent hajlandó lennék megpróbálni, mivel igen csak rosszul ál a szénám, Mr. Pyne. Nem is tudom, mitévő legyek. Nehéz, tudja, átkozottul nehéz dolog. 
 	– És itt jövök én – jelentette ki Mr. Pyne. – Mivel én tudom, mit kel tenni hasonló esetekben. Túlzás nélkül ál íthatom, hogy 
 	valóságos 
 	szakértője 
 	vagyok 
 	az 
 	emberi
 	megpróbáltatásoknak. 
 	– Nos, ami azt il eti, szerintem meglehetősen bőséges a választék e tekintetben. 
 	– Nem éppen. Valamennyi emberi problémát könnyedén csoportosíthatjuk néhány főcím alatt. Itt van például a rossz egészségi ál apot vagy a fáradtság. Akadnak asszonyok, akiknek a férjükkel van gondja. Mint ahogy léteznek férjek… – itt hatásos szünetet tartott. – … akiknek viszont a feleségük okozza a problémájukat. 
 	– Ami azt il eti, eltalálta. Tökéletesen beletrafált. 
 	– Beszéljen a gondjáról. 
 	– Nem sokat lehet arról mondani. A feleségem el akar válni tőlem, mert valaki máshoz akar férjhez menni. 
 	– Manapság valóban elég gyakori ez az eset. Mármost, ha jól értem a dolgot, maga nem ért vele egyet, ugye? 
 	– Szeretem a feleségemet – jelentette ki Mr. Wade egyszerűen. – Szeretem őt, tudja? 
 	Egyszerűen, suta ügyetlenséggel ejtette ki a szavakat, de ha Mr. Wade azt mondja, hogy „Rajongok érte, imádom a földet, amelyen jár. Apró darabokra vágatnám magam érte”, akkor sem fejezhette volna ki jobban az érzéseit. 
 	
 	– Bizonyára nem ismeretlen ez a helyzet ön előtt –
 	folytatta Mr. Wade. 
 	– De nem tehetek róla. Tehetetlenségre vagyok kárhoztatva. Látva, hogy jobban szereti azt a másik fickót…
 	nem tehetek egyebet, mint hogy végigkínlódom a játszmát, aztán félreál ok az útból és ezzel vége. 
 	– Tehát beleegyezik a válásba? 
 	– Természetesen. Nincs szándékomban meghurcoltatni magam a tárgyalásokon. 
 	Mr. Pyne töprengve nézett a férfira. – De maga mégis csak felkeresett engem. Miért? 
 	A másik röstel kedve nevetett. – Magam sem tudom. Nem vagyok valami agyafúrt fickó. Nem jut eszembe semmi okos gondolat. Arra gondoltam, hogy… esetleg magától kaphatok valami hasznos tanácsot. Tudja, hat hónapom van rá. A feleségemmel abban maradtunk, hogy ha fél év múlva még mindig ugyanígy gondolkodik… akkor lemondok róla. Abban reménykedtem, hogy maga esetleg ad majd egy-két jó ötletet. Mert én bármivel próbálkoztam idáig, minden csak feldühítette. 
 	– Ebből is csak az derül ki, hogy nem sok jutott nekem, amikor az észt osztogatták. Ami engem il et, sportrajongó vagyok. Szeretem a labdajátékokat, a golfot és a teniszt is. 
 	Viszont nem sokat konyítok a zenéhez, a művészetekhez meg az effélékhez. A feleségem viszont igen művelt nő. 
 	Rajongója a festészetnek, operába, koncertekre jár. Így érthető, hogy unalmasnak találja a társaságomat. Az a másik fickó… egy afféle ronda, hosszú hajú tejfelesszájú…
 	persze mindent tud az efféle dolgokról. Órákig tud fecsegni róla, én pedig nem. Bizonyos fokig megértem, hogy egy ilyen okos, gyönyörű nőnek előbb-utóbb elege lesz egy olyan faragatlan tuskóból, mint amilyen én vagyok…
 	Parker Pyne rosszal óan hümmögött. – Mit is mondott, mennyi ideje házasok?… Kilenc esztendeje? Gondolom, maga kezdettől fogva így viszonyult a kérdéshez. Nagy hiba volt, kedves uram, szörnyen helytelen! Jegyezze meg, sose ismerje be a hibáit egy nővel szemben. A saját értékei szerint kel ett volna elfogadtatnia magát a feleségével…
 	mert igenis vannak önben ilyenek. Az atlétikus képességei fényében például megdicsőülhetett volna előtte. Csak mel esleg kel ett volna pár szót ejteni a művészetről, zenéről meg azokról a témákról, amiket a felesége kedvel. A végén ő sajnálkozott volna, amiért nem képes a sportokban követni önt. De az alázatosság, kedves uram, teljes csődöt jelent minden házasságban. Egyetlen nőtől sem lehet elvárni, hogy elnéző legyen egy alázatos férj el szemben. 
 	Nem csoda, ha a felesége élt a lehetőséggel. 
 	Mr. Wade értetlenül meredt maga elé. – De hát akkor mit javasol, mit tegyek? – dadogta. 
 	– Most tapintott rá a kérdés lényegére. Mert kilenc évvel ezelőtt még számos megoldás között válogathattunk volna, de most már túl késő. Új taktikát kel kidolgozni. Volt valaha is kalandja más nővel? 
 	– Nem. 
 	– Persze úgy is kérdezhettem volna, hogy valami könnyű
 	flörtölés? 
 	– Sohasem érdekeltek túlzottan a nők. 
 	– Öreg hiba. Akkor most kel elkezdenie. 
 	
 	Mr. Wade riadtan pislogott Mr. Pyne-re. – Óh, nézze, az ilyesmi igazán nem a kenyerem. Szóval nem hiszem…
 	– Emiatt igazán nem kel aggódnia, mivel a csoportom egyik tagja fogja betölteni a hölgy szerepét. Majd szépen egyeztetik, mik az elvárásaik egymással szemben, biztosan megértik majd egymást, hiszen csak üzleti kapcsolatról lesz szó. 
 	Mr. Wade láthatóan megkönnyebbült. – Így már jobban hangzik. De egészen biztos benne… Mert véleményem szerint Iris még inkább meg akar majd szabadulni tőlem, mint eddig. 
 	– Látszik, hogy nem járatos a női nem természetét il etően, Mr. Wade. Pil anatnyilag női szemszögből nézve maga nem egyéb, mint egy egyszerű izomkolosszus, aki a kutyának sem kel . Na és mire kel egy nőnek olyasvalaki, akire senkinek sincs szüksége? Hát semmire sem. De nézzük csak meg a kérdést egy másik szemszögből: tegyük fel, hogy a felesége észreveszi, miszerint maga legalább annyira várja, hogy visszanyerje a szabadságát, mint ő. Miként fog reagálni? 
 	– Bizonyára nagyon meg lesz elégedve. 
 	– Ez is egy vélemény, de szerintem korántsem lesz elégedett. Sőt, ha rájön, hogy egy pompás fiatal nő
 	vonzódik magához… egy olyan ifjú hölgy, akinek minden uj ára bőven jutnának férfiak, akkor a maga árfolyama rögvest felszökik. A felesége okos asszony, aki tudja, hogy ilyen esetben minden barátnőjének az lesz a véleménye, hogy maga léptette le őt, mivel egy sokkalta vonzóbb nőt akar feleségül venni. Ez majd alaposan kihozza a sodrából. 
 	
 	– Tényleg így gondolja? 
 	– Meg vagyok róla győződve. Nem lesz többé a „szegény, drága, öreg Reggie”, hanem „Alattomos, csalárd Reggie” 
 	lesz magából. Micsoda óriási különbség! A felesége előbb nyilván megpróbálja majd visszahódítani magának, persze anélkül, hogy szakítana a vetélytársával. Maga azonban nem enged egy tapodtat sem. Némi megértést mutat ugyan, de megismétli minden érvelését. „Az lesz a legjobb, ha elválnak, elvégre semmi értelme az elérzékenyülésnek. 
 	Megérti a felesége ál áspontját, hiszen minden szava igaz, sosem tudta őt megérteni. Viszont az is igaz, hogy ő sem értette meg magát.” No de egyelőre még szükségtelen ebbe mélyebben belebonyolódnunk. Majd megkapja a részletes utasításaimat, amikor eljön az ideje. 
 	Mr. Wade-nek még mindig maradtak kételyei. – Komolyan azt hiszi, hogy ez a terv beválhat? – kérdezte aggodalmasan. 
 	– Nos, azt azért nem ál íthatom, hogy száz százalékig biztos vagyok benne – válaszolta Parker Pyne óvatosan. –
 	Elvégre mindig fennál az a lehetőség, hogy a neje annyira beleszeretett abba a férfiba, hogy mondhat neki vagy tehet vele, amit csak akar, semmi hatással sem lesz rá, de részemről ezt nem tartom valószínűnek. Szerintem inkább a fásultság kergette ebbe a kalandba, egyszerűen belefáradt a kritikátlan odaadás és az abszolút hűség légkörébe, amel yel oly meggondolatlanul körülvette őt. Ha azonban követi az utasításaimat, úgy kilencvenhét százalékos esélyt garantálhatok a maga javára. 
 	– Elég megnyugtatóan hangzik – ál apította meg Mr. Wade. 
 	
 	– Belevágok a dologba. Ami pedig az anyagi részét il eti…
 	hm… mennyibe kerül? 
 	– Kétszáz guinea a honoráriumom, ami előre fizetendő. Mr. 
 	Wade előhúzta a csekkfüzetét. 
	 
	***

 A Lorrimer Court valósággal tündökölt a délutáni nap ragyogó fényében. Iris Wade, aki egy kényelmes nyugágyban pihent, remek színfoltja volt a pompás környezetnek. Ruházata a rózsaszín finom árnyalatait elegyítette, s az ügyes kozmetika jóvoltából sokkal fiatalabbnak tűnt a harmincöt événél. 	Éppen 
 	a 
 	legkedvesebb 
 	barátnőjével, 
 	Mrs. 
 	Massingtonnal 
 	csevegett. 
 	Mindkét 
 	hölgy 
 	amolyan
 	atlétatípus férj el volt megáldva, akik csak a részvényekről, az osztalékról meg a golfról tudnak fecsegni. 
 	– …így aztán az ember akarva-akaratlan kénytelen elsajátítani az élni és élni hagyni elvet – fejezte be Iris. 
 	– Hogy te milyen csodálatos vagy drágám! – rikkantotta Mrs. Massington, majd gyorsan megkérdezte. – És mondd csak, ki ez a lány? 
 	Iris unottan vont vál at. – Jó kérdés. Tudom is én. Reggie szedte fel. Milyen vicces! Reggie kis barátnője. Tudod, rendesen észre sem veszi a nőket. Most meg odaoldalgott hozzám, hebegett-habogott, aztán a végen kibökte, hogy szeretné meghívni a hét végére ezt a Miss de Sarat. Hát persze felkacagtam, egyszerűen nem lehetett kibírni fapofával. Hiszen ismered Reggie-t! Ő meg egy fiatal barátnő! 
 	– De hol ismerkedett össze vele? 
 	
 	– Fogalmam sincs. Olyan ködösen magyarázkodott az egészről. 
 	– Előfordulhat, hogy már régebbi ismeretség – vélte Mrs. 
 	Massington. 
 	– Óh, ezt nem hinném – rázta a fejét Mrs. Wade. –
 	Egyébként örülök neki, hogy így alakult. Igazán örülök, mert legalább megkönnyíti a helyzetemet. Tudod, egy kissé aggódtam Reggie miatt; elvégre olyan kedves, hűséges jószág. Mondogattam is többször Sinclairnek, hogy Reggie-t biztosan nagyon megrázza majd a válásunk. Ő
 	viszont azt hajtogatta, hogy Reggie egy-kettőre túlteszi magát az egészen. Nos, nagyon úgy tűnik, hogy neki volt igaza. Két nappal ezelőtt még attól féltem, hogy megszakad a szíve… erre most idecitálja ezt a lányt! De mint már említettem, örülök neki, hogy így alakult. Még mindig jobb, ha Reggie jól érzi magát. Szegény fickó, nyilván azt képzelte, hogy elkezdtek féltékenykedni. 
 	Micsoda lehetetlen gondolat! „Persze, persze – mondtam
 	–, hívd csak meg a barátnődet”. Szerencsétlen Reggie… a végén még bemeséli magának, hogy egy ilyen lány komolyan belezúg! Pedig csak szórakozik vele. 
 	– Azt viszont el kel ismerni, hogy rendkívül vonzó teremtés
 	– vágott közbe Mrs. Massington. – Már-már szinte veszélyesen vonzó, ha érted, mire gondolok. Az a fajta, aki csak a férfiakkal törődik. Bár valahogy nem érzem rajta azt a közvetlen kedvességet. 
 	– Mert valószínűleg nem is az – válaszolta Mrs. Wade. 
 	– A ruhái viszont csodálatosak – mondta Mrs. Massington. 
 	– Már-már túl szexisek, nem gondolod? 
 	
 	– És méregdrágák. 
 	– Nyilván van mit a tejbe aprítania. A külsejéből ítélve jómódú nő lehet. 
 	– Éppen itt jönnek – halkította le a hangját Mrs. Massington. 
	 
	***

 Madeleine de Sara és Reggie Wade csevegve, nevetgélve sétált át a gyepen. Mindketten felhőtlenül boldognak tűntek. Madeleine belevetette magát egy fonott kerti székbe, levette a kalapját és uj aival végigsimított dús, sötét fürtjein. 	Tagadhatatlanul gyönyörű teremtés volt. 
 	– Mily csodás délutánunk van! – kiáltott fel elégedetten. 
 	– Szörnyen kimelegedtem. Biztosan borzalmasan nézhetek ki. 
 	Reggie Wade zavartan rezzent össze a partnernője hangjára. – Olyan… olyan jól néz ki, hogy… – kuncogva fejezte be – hogy ki sem merem mondani. 
 	Amikor találkozott a tekintetük, Madeleine szeméből megértés sugárzott, ami nem kerülte el Mrs. Massington figyelmét. 
 	– Igazán megtanulhatna golfozni – fordult Madeleine a ház asszonyához. – Miért nem próbálja meg? Fogalma sincs, mit veszít vele. Van egy barátnőm, aki vette a bátorságot, megpróbálkozott vele és egész jó eredményeket sikerült elérnie. Pedig jóval idősebb volt magánál. 
 	– Engem hidegen hagy az ilyesmi – vágta rá Iris hűvösen. 
 	– Nem szeret játszani? Borzasztó rossz lehet magának! 
 	Nincs annál kel emetlenebb érzés, mint amikor az ember kirekeszti magát valamiből. Pedig higgye el, Mrs. Wade, ma már olyan kiváló edzésprogramok léteznek, hogy szinte bárki elsajátíthatja a játék fortélyait. Én például tavaly nyáron rengeteget javultam teniszben. Ugyanakkor elismerem, hogy golf terén reménytelen eset vagyok. 
 	– Szó sincs róla! – vágott közbe Reggie. – Csupán egy megfelelően kidolgozott edzéstervre volna szüksége. 
 	Gondoljon csak a ma délutáni kitűnő ütéseire! 
 	– Az csak azért volt, mert megmutatta, hogyan kel csinálni
 	– szerénykedett Madelaine de Sara. – Magában egy mesteredző veszett el. Az emberek többsége képtelen jól tanítani. Magában viszont erre is megvan a tehetség. 
 	Milyen jó lehet magának, hiszen szinte mindenhez ért! 
 	– Ostobaság. Nem vagyok én jó… semmire sem. –
 	Válaszolta Reggie láthatóan komoly zavarban. 
 	– Asszonyom, büszke lehet a férjére – jelentette ki Madeleine Mrs. Wadehez fordulva. – Hogyan sikerült ilyen hosszú ideig megőriznie? Maga bizonyára nagyon okos nő
 	lehet. Vagy talán elrejtette valahová a szép nem figyelő
 	tekintete elől? 
 	A ház asszonya nem siette el a választ. Ehelyett felemelte a könyvét, de közben remegett a keze. 
 	Reggie kihasználta a kínálkozó alkalmat, motyogott valamit a ruhaváltásról és távozott. 
 	– Úgy vélem, igazán kedves magától, hogy vendégül lát –
 	mondta Madeleine a ház asszonyának. – A nők többsége gyanakvással fogadná a férje barátait. Szerintem viszont olyan nevetséges dolog a féltékenység, jól mondom? 
 	– Valóban – válaszolta Mrs. Wade. – Álmomban sem jutott volna eszembe, hogy féltékeny legyek Reggiere. 
 	
 	– Akkor remekül képes uralkodni magán, hiszen bárki láthatja, hogy Reggie olyan férfi, akiért rajonganak a nők. 
 	Nem 
 	is 
 	hiszi, 
 	micsoda 
 	megrázkódtatást 
 	jelentett
 	számomra, amikor kiderült, hogy házasember. Miért van az, hogy minden vonzó férfit már fiatalon lekötnek? 
 	– Igazán örvendek neki, hogy Reggie-t ilyen vonzónak találja – közölte Mrs. Wade. 
 	– Miért, talán nem az? Jóképű, ráadásul félelmetesen kiváló labdajátékos. Nem beszélve a nőkkel szemben mutatott tettetett nemtörődömségéről. Ami persze izgató hatást gyakorol ránk. 
 	– Gondolom, maga körül csak úgy tolonganak a férfi hódolók – jegyezte meg Mrs. Wade. 
 	– Nos, igen. Sosem tagadtam, hogy jobban kedvelem a férfiakat a nőknél. Ebből adódóan a nők nem igazán vonzódnak hozzám. Nem is értem, hogy miért. 
 	– Meg sem fordult a fejében, hogy ez azért lehet, mert túl kedves a férjükhöz? – kérdezte Mrs. Massington csilingelő
 	kacaj al. 
 	– Ami igaz, az igaz, rossz látni, mennyi jóvágású férfi kötötte hozzá a sorsát unalmas nőkhöz. Afféle műkedvelő
 	meg tudálékos nőszemélyekre gondolok. Ezért aztán igazán nem csoda, ha a férjecskék egy csinos fiatal teremtés után néznek, akinek kiönthetik a szívüket. 
 	Szerintem igazán érthető a válás modern gondolata. 
 	Elvégre így mindenki újrakezdheti az életét olyasvalakivel az oldalán, akinek az övéhez hasonló az ízlése és a gondolkodásmódja. Így végül is senki sem jár rosszul. Úgy értem, hogy az „okos” asszonyok felszedhetnek valami hosszú hajú srácot, aki a saját gondolkodásmódjuknak megfelelően kielégíti az ízlésüket. Szóval szerintem bölcs dolog, hogy megadatott a lehetőség, amel yel az ember elvághatja az addigi élete pókhálóját és egy új fészek építésébe kezdhet. Maga nem így gondolja Mrs. Wade? 
 	– Dehogynem. 
 	Az egyetértő válasz el enére úgy tűnt, mintha a légkör hirtelen lehűlt volna valamitől, legalábbis Madeleine így érezte. Motyogott valamit arról, hogy átöltözik a teához és elsietett. 
 	– Micsoda utálatos teremtések ezek a modern lányok –
 	csattant fel Mrs. Wade. – Egyetlen épkézláb gondolat sincs az agyukban. 
 	– Rá ezt igazán nem mondhatod, Iris – vélekedett Mrs. 
 	Massington. – Ez a lány bele van esve Reggie-be. 
 	– Ostobaságot beszélsz! 
 	– De bizony! Tisztán látszott rajta, ahogy az imént nézte. 
 	Fikarcnyit sem érdekli, hogy nős-e, vagy sem. Neki csak az a fontos, hogy megszerezhesse magának. Szerintem undorítóan viselkedik. 
 	Mrs. Wade egy pil anatnyi hal gatás után tétován felkacagott. – De hát végtére is mit számít? – kérdezte. 
 	Szavaival el entétben ő is felpattant helyéről és felsietett az emeletre. A férje éppen ruhát váltott és közben énekelgetett. 
 	– Úgy látom, jó hangulatban vagy, drágám – mondta Mrs. 
 	Wade. 
 	– Hát, hm… igen, meglehetősen. 
 	– Ennek igazán örülök, mivel azt szeretném, hogy boldog légy. 
 	– Ebben biztos vagyok. 
 	Reggie Wadenak rendesen nem volt túl erős oldala a színészkedés, most azonban olyan mélységes zavarban volt, hogy a végén egészen tűrhetőre sikeredett az alakítása. Feltűnően kerülte a felesége tekintetét és mindig összerezzent, valahányszor csak az asszony megszólította. 
 	Magában persze szégyenkezett és gyűlölte az egész komédiát. Maga volt a bűntudat mintaképe, márpedig ebben a helyzetben semmivel sem kelthetett volna kedvezőbb hatást. 
 	– Mikor ismerkedtél össze ezzel a lánnyal? – kérdezte Mrs. 
 	Wade hirtelen. 
 	– Ki… kivel? 
 	– Miss de Sarával, természetesen. 
 	– Ja, vele? Nem is tudom egészen pontosan. De azt hiszem. már jó ideje ismerjük egymást. 
 	– Tényleg? Csak az az érdekes, hogy eddig még sohasem említetted. 
 	– Nem? Akkor nyilván megfeledkeztem róla. 
 	– Nekem nem úgy tűnik, mintha megfeledkeztél volna róla –
 	csattant fel Mrs. Wade, és rózsaszín ruhájának hangos suhogásával távozott. 
 	A teázást követően Mr. Wade megmutatta Miss de Sarának a rózsakertet. Miközben átsétáltak a gyepen, érezték, hogy egy szempár tekintete perzseli a hátukat. 
 	Miután biztonságos távolságra kerültek az éber szemektől, a férfi megszólalt:
 	– Ide figyeljen, szerintem abba kel ene hagynunk ezt az egészet. A feleségem máris úgy néz rám, mintha utálna. 
 	– Ne aggódjon – nyugtatgatta Madelaine. – Hiszen minden a legnagyobb rendben megy. 
 	– Azt hiszi? Már pedig én ki nem ál hatom, ha haragszik rám a nejem Maga is hal hatta, milyen rosszindulatú megjegyzéseket tett a teánál. 
 	– Ettől függetlenül remekül alakult minden – ismételte Madeleine. – Remekül alakítja a szerepét, csak így tovább. 
 	– Tényleg így gondolja? 
 	– Persze – válaszolta a lány, aztán hirtelen suttogva folytatta. – A felesége most fordul be a terasz sarkánál. 
 	Nyilván arra kíváncsi, hogy mit csinálunk. Talán az lesz a legjobb, ha most megcsókol. 
 	– Óh! – tátogott Mr. Wade tétovázva. – Muszáj? Már úgy értem, hogy nem lehetne inkább…
 	– Csókoljon már meg! – förmedt rá Madeleine. 
 	Mit volt mit termi, Mr. Wade megcsókolta. A cselekedetből hiányzó 
 	lendületet 
 	Madeleine 
 	pótolta 
 	és 
 	olyan
 	szenvedélyesen fonta a férfi nyaka köré a karjait, hogy Mr. 
 	Wade megtántorodott. 
 	– Óh! – hápogott. 
 	– Ennyire kel emetlen volna? – tudakolta Madeleine. 
 	– Nem, egyáltalán nem – válaszolta gálánsán Mr. Wade. –
 	Csak… csak olyan váratlanul ért. – Aztán megkérdezte: –
 	Nem gondolja, hogy túl hosszasan időzünk itt a rózsakertben? 
 	– Éppen el enkezőleg – válaszolta Madeleine. – Szerintem kitűnően végeztük itt a feladatunkat. 
 	Visszasétáltak a gyepre, ahol Mrs. Massington közölte velük, hogy Mrs. Wade a délutáni sziesztáját tölti. 
 	Később 
 	Mr. 
 	Wade 
 	feldúlt 
 	ábrázattal 
 	csatlakozott
 	Madeleine-hez. 
 	– Iris olyan szörnyű ál apotban van, hogy… az már a hisztéria határát súrolja. 
 	– Az csak jó jel. 
 	– Meglátta, amint megcsókoltam magát. 
 	– Pontosan ez volt a szándékunk. 
 	– Világos, de ezt mégsem mondhattam meg neki, ugyebár? Nem tudtam már kifogást kieszelni, végül azt mondtam, hogy csak úgy… úgy magától adódott a dolog. 
 	– Nagyszerű. 
 	– Kiabált velem, hogy maga be akar hálózni engem és el akarja vetetni magát velem… és azt is mondta, hogy…
 	hogy maga egy romlott perszóna. Engem persze teljesen kiborított ezzel a rosszindulatú megjegyzésével, hiszen én jól tudom, hogy maga csak a munkáját végzi. Tiltakoztam, hogy egy árva szó sem igaz abból, amit összehord, mindössze arról van szó, hogy mélységesen tisztelem magát. De ezzel csak azt sikerült elérnem, hogy még jobban összekaptunk. 
 	– Csodálatos. 
 	– Végül elzavart, mondván, hogy szóba sem akar ál ni velem többé. Később fenyegetőzni kezdett, hogy összecsomagol és elköltözik innen. – A férfi arcán kétségbeesés tükröződött. 
 	Madeleine vidáman elmosolyodott. – Megmondom, mit válaszoljon erre: nyugodtan mondja azt, hogy maga lesz az, aki elmegy. Összecsomagol és itt hagyja a várost. 
 	
 	– De hát én nem akarok elmenni! 
 	– Persze, hogy nem. Nem is kel . A felesége még a puszta gondolattól is vissza fog riadni, hogy maga elmenjen Londonba szórakozni. 
	 
	***

 Másnap reggel Reggie Wade újabb hírt kapott a távozásról. 	– A feleségem azt mondta, hogy átgondolta a dolgot, és arra a döntésre jutott, hogy nem lenne szép dolog tőle, ha most faképnél hagyna. Abban maradtunk, hogy hat hónapig marad. Viszont azzal érvelt, hogy miért ne jöhetne ide az ő
 	barátja is, ha egyszer az én barátnőm itt lehet. Már üzent is Sinclair Jordannek. 
 	– Ugye ő az a bizonyos hosszú hajú férfi? 
 	– Igen, és akármi legyek, ha beengedem a házamba! 
 	– Már pedig ezt kel tennie. De ne aggódjon miatta, majd én gondoskodom róla. A feleségének mondja azt, hogy végiggondolta a kérdést, és nincs kifogása Sinclair Jordan jelenléte el en. Velem pedig megbeszélte, hogy maradjak. 
 	– Ej, ej, kedvesem! – berzenkedett Mr. Wade. 
 	– Az a lényeg hogy ne veszítse el a hidegvérét – mondta Madelaine. – Higgye el, minden nagyszerűen alakul. Még néhány nap kitartás kel csupán… aztán vége lesz minden megpróbáltatásának. 
 	– Komolyan azt hiszi?… Azt hiszi, hogy néhány nap múlva…? – tamáskodott Mr. Wade. 
 	– Nemcsak hiszem, hanem biztos vagyok benne –
 	jelentette ki Madeleine. 
	 
	***

 	Egy héttel később Madeleine de Sara belépett Mr. 
 	Parker Pyne irodájába és kimerülten lerogyott egy székre. 
 	– Íme, megérkezett a Csábítás Királynője – fogadta mosolyogva Parker Pyne. 
 	– Csábítás! – kacagott Madeleine kedveszegetten. –
 	Tapasztalt csábító létemre soha életemben nem végeztem még ilyen nehéz munkát. Azt az embert már-már kórosan kisajátította a felesége! 
 	Parker Pyne somolyogva bólogatott. – Valóban így van. Ez viszont bizonyos szempontból meg is könnyítette a feladatunkat. Mert az az igazság, drága Madeleine, hogy nem minden férfit tennék ki ilyen könnyű szívvel az el enál hatatlan vonzerejének. 
 	A lány nevetett. – Fogalma sincs, milyen nehezen sikerült rávennem, hogy egyáltalán megcsókoljon. Bár aztán már tetszett neki. 
 	– Eszerint ez a munka a maga számára is újdonsággal szolgált. De végtére is eredményesen hajtotta végre a feladatát? 
 	– Igen, minden a legnagyobb rendben van. Nyilván olvasta már a három nappal ezelőtti jelentésemet, nemde? Aztán tegnap este volt még a látványos búcsújelenetünk. 
 	– Valóban? 
 	– Szóval, amint megírtam, elég volt egy pil antást vetnem arra a nyomorult szoknyavadász Sinclair Jordanre és nyomban rám ragadt. Persze főleg azért, mert a ruháim alapján arra következtetett, hogy jól vagyok elengedve anyagilag. Mrs. Wade-et meg persze ette a méreg, mivel a két férfi felváltva táncolt velem. Én pedig élve a lehetőséggel, hamarjában kimutattam, hogy melyikük a kedvemre való. Nyíltan kifiguráztam Sinclair Jordant az asszony szeme láttára. Kigúnyoltam az öltözködését, a hosszú haját és felhívtam a figyelmet az X lábára. 
 	– Remek módszer – bólogatott Parker Pyne elismerően. 
 	– Az események tegnap este érték el a csúcspontot. Mrs. 
 	Wade nem bírta tovább és kifakadt. Nekem esett és megvádolt azzal, hogy tönkreteszem az otthona békéjét. 
 	Erre Reggie Wade sem volt rest, és szóba hozta Sinclaire Jordan és a felesége kapcsolatát. Mrs. Wade azzal védekezett, 
 	hogy 
 	ez 
 	csupán 
 	a 
 	boldogtalan
 	magányosságának lett a következménye. Feltűnt ugyan neki, hogy a férje egy ideje elfordul tőle, de fogalma sem volt az okáról. Ömlengeni kezdett, hogy mindig is eszményien boldog házasságban éltek, s ő mennyire imádja a férjét, és csakis őt akarja, egyedül csak őt. 
 	Én meg rávágtam, hogy ezzel már elkésett. Mr. Wade is kapcsolt, és remekül követte az utasításaimat. Kijelentette, hogy elválik Iristől és engem vesz feleségül Mrs. Wade pedig azt csinálhat Sinclairrel, amit csak akar. Akár máris beadhatja a valópert, hiszen teljesen felesleges lenne fél évig várni vele. 
 	Neki néhány napon belül – folytatta – meglesznek a szükséges bizonyítékai és akkor utasításokat ad az ügyvédjének. Közölte a feleségével, hogy képtelen nélkülem élni. Erre Mrs. Wade a szívéhez kapva szívrohamról panaszkodott, de némi brandy után valamivel jobban lett. Mr. Wade-et azonban ezzel sem tudta meghatni, és szilárdan kitartott ál áspontja mel ett. Ma reggel bejött a városba, és biztosra veszem, hogy Mrs. 
 	Wade is utána ment. 
 	– E szerint akkor minden rendben – ál apította meg Mr. 
 	Pyne jókedvűen. – Ez az esetünk is kifogástalanul végződött. 
 	Ekkor azonban kivágódott az ajtó és Reggie Wade jelent meg a küszöbön. 
 	– Hol van? – kiáltotta a férfi az irodába lépve. – Itt van? 
 	Aztán megpil antotta Madeleine-t. – Drágám! – rikkantotta megragadva a lány kezét. – Drágám, drágaságom! Ugye tudta, hogy az igazat mondtam Irisnek tegnap este, és minden szót komolyan gondoltam? Fogalmam sincs, hogyan lehettem ilyen vak. De három napja már tisztán látok. Most már tudom…
 	– Mit tud? – kérdezte Madeleine csendesen. 
 	– Azt, hogy imádom magát. Hogy egyetlen más nő sem létezik számomra a világon magán kívül. Elválok Iristől, és amint a válópernek vége, feleségül veszem magát. Ugye hozzám jön? Mondjon igent, Madeleine, imádom magát! 
 	Azzal a karjaiba kapta a dermedten ál ó Madeleine-t és éppen akkor tapasztotta a nő ajkára a száját, amikor újra kivágódott az ajtó és ezúttal egy sovány asszonyka toppant be eléggé zilált, zöld ruhában. 
 	– Sejtettem! – kiabált az újonnan érkezett. – Ezért is követtelek! Biztosra vettem, hogy idejössz hozzá! 
 	– Legyen egészen nyugodt… – kezdte Mr. Parker Pyne magához térve a megdöbbenésből, ami hatalmába kerítette. 
 	A betolakodó azonban nem méltatta figyelemre, hanem tovább hajtogatta a magáét. 
 	– Óh, Reggie, nem kívánhatod, hogy megszakadjon a szívem! Gyere vissza hozzám, kérve kérlek! Soha egy árva szóval sem fogom a szemedre hányni a történteket, erre akár meg is esküszöm! Még golfozni is megtanulok. Ha akarod, nem lesz egyetlen barátnőm sem. De ennyi év után, 
 	amit 
 	jóban-rosszban, 
 	boldogságban 
 	együtt
 	töltöttünk…
 	– Ami engem il et, egyáltalán nem voltam boldog, egészen mostanáig – jelentette ki Mr. Wade és kitartóan bámulta Madeleine-t. – Hagyjuk a fenébe ezt az egészet, Iris. 
 	Hiszen feleségül akartál menni ahhoz a művészlélek Jordanhez. Akkor most miért nem mégy intézkedni? 
 	Mrs. Wade feljajdult. – Gyűlöl ek! Tiszta szívemből utal ak! –
 	Aztán Madeleine felé fordulva folytatta a pocskondiázást. –
 	Átkozott némber! Maga egy szörnyűséges vámpír!…
 	Elrabolta tőlem a férjemet! 
 	– Ugyan kinek kel a maga férje! – fordult el undorral Madeleine. 
 	– Madeleine! – meredt a lányra Mr. Wade fájdalmas tekintettel. 
 	– Hagyjon már békén, kérem! – mondta Madeleine. 
 	– De hal gasson már meg, hiszen én nem játszottam! 
 	Mindent komolyan gondoltam. 
 	– Óh, menjen el! – kiáltotta Madeleine hisztérikusan. –
 	Menjen már el! 
 	Reggie vonakodva elindult az ajtó fele, de aztán visszafordult! – figyelmeztetve a lányt. – Nem utoljára látott. 
 	– Azzal kirohant és bevágta maga mögött az ajtót. 
 	
 	– A magafajta perszónákat meg kel ene korbácsolni és megbélyegezni – üvöltötte Mrs. Wade. – Reggie egy földre szál t angyal volt hozzám, amíg maga fel nem bukkant. Most pedig úgy megváltozott, hogy rá sem lehet ismerni. – Az asszony zokogva rohant ki a férje nyomában. 
 	Madeleine és Mr. Parker Pyne egymásra meredt. 
 	– Igazán nem tehetek róla – vont vál at Madeleine. –
 	Nagyon helyes… kedves ember… de nem akarok a felesége lenni. Különben is érthetetlen számomra az egész. 
 	Ha tudná, milyen nehezen tudtam rávenni, hogy megcsókoljon! 
 	– Ühüm! – bólogatott Parker Pyne. – Nem szívesen ismerem be, de én tévedtem ennek a helyzetnek a megítélésében. – Csüggedten megcsóválta a fejét, aztán magához húzta Mr. Wade aktáját és ráírta: Teljes kudarc – a természeti okoknak köszönhetően. 
 	Megjegyzés – Észre kel ett volna vennem. 
 	
 	A VÁROSI HIVATALNOK ESETE
 	Mr. 
 	Parker 
 	Pyne 
 	elgondolkodva 
 	hátradőlt 
 	a
 	forgószékében és alaposan szemügyre vette a látogatóját. 
 	Alacsony, de erős testalkatú, negyvenöt év körüli férfit látott maga előtt, élénk, félénk szemekkel, melyek valami izgatott reménykedéssel tapadtak rá. 
 	– Olvastam az újsághirdetését – kezdte a kis ember idegesen. 
 	– Bajban van, Mr. Roberts? 
 	– Nem… nem éppen bajban. 
 	– Akkor boldogtalan? 
 	– Még azt sem mondhatnám, és igazán hálás lehetek érte. 
 	– Mint mindannyian – hagyta helyben Parker Pyne. – Ám az már baljóslatú jel, ha emlékeztetnünk kel magunkat erre a tényre. 
 	– Így van – bólintott a kis ember hevesen. – Éppen ez az! 
 	Fején találta a szöget, uram. 
 	– Gondolom, nem ártana, ha elmondana magáról egyet s mást – noszogatta Parker Pyne. 
 	– Nincs valami sok mondanivalóm, uram. Amint már említettem, sok mindenért hálás lehetek a sorsnak. Van ál ásom, így sikerült megtakarítanom egy kis pénzecskét; a gyermekeim pedig erősek és egészségesek. 
 	– Akkor… tulajdonképpen mit kívánt tőlem? 
 	– Nem… nem is… szóval magam sem tudom. – Hirtelen elpirult. – Úgy vélem, ez elég ostobán hangzik, uram. 
 	– A legkevésbé sem – vágta rá Parker Pyne. 
 	
 	Ügyes rávezető kérdésekkel igyekezett eloszlatni az újdonsült ügyfél bizalmatlanságát. Sikerült kihámoznia, hogy Mr. Roberts egy jónevű cégnél ál alkalmazásban és bár lassan, de biztosan emelkedik a ranglétrán. Később megismerte a hivatalnok házasságának történetét; és küszködését, hogy megfelelő legyen a megjelenése, kifogástalan legyen a gyermekei neveltetése, és amint mondani szokás, „szépen járassa őket”. Tudomást szerzett Mr. Roberts elképzeléseiről, terveiről, ügyeskedéséről és takarékosságáról, mel yel minden évben sikerült félretennie néhány fontocskát. Szóval valójában egy egész élet szüntelen 
 	küzdelmekkel 
 	teli 
 	történetét 
 	kel ett
 	végighal gatnia. 
 	– Nos hát… tudja, hogy van ez – folytatta a val omását Mr. Roberts. A feleségem távol van. Az anyjához utazott a két gyerekkel. Rájuk fér egy kis levegőváltozás, az asszonynak pedig nem árt egy kis pihenés. Számomra viszont nincs ott hely, azt meg nem engedhetem meg magamnak, hogy máshová menjek. Mivel egymagamban unatkoztam, az újságot olvasgattam és akkor láttam meg az ön hirdetését. Elgondolkodtam a dolgon. Negyvennyolc éves vagyok. Csak törtem a fejem… az élet valósággal elrohan mel ettünk… – mondta elmélkedve, miközben értelmes, külvárosi lelke ott tükröződött a szemében. 
 	– Értem már – mondta Parker Pyne hirtelen. – Maga szeretné kiélvezni az élet örömeit legalább tíz percig, nemde? 
 	– Én ugyan nem tudtam ilyen pontosan megfogalmazni, de alighanem igaza van. Jó lenne kilépni egy kicsit a megszokott kerékvágásból. Aztán persze szívesen visszatérek a sablonhoz… de legalább volna valami, amire az ember emlékezhetne. – Feszülten nézett az íróasztalnál ülő férfira. – Teljesíthetetlen a kérésem? Mert ráadásul nem is tudnék érte valami… sokat fizetni. 
 	– Mennyit tudna rááldozni? 
 	– Maximum öt fontot áldozhatok rá, uram. – A hivatalnok lélegzetvisszafojtva várta a választ. 
 	– Öt fontot mondott? – kérdezte Parker Pyne. – Nos, ha jól meggondolom… talán összehozhatunk magának valamit öt fontért. – Aztán váratlanul megkérdezte: – Hogyan viszonyul a veszélyhelyzetekhez? 
 	Mr. Roberts sápadt arcát halvány pír öntötte el. –
 	Veszélyt mondott, uram? Nos, nem különösebben tartok tőle, talán azért, mivel sosem tettem olyasmit, ami veszél yel járt volna. 
 	Parker Pyne elmosolyodott – Maradjunk annyiban, hogy holnap újra felkeres és addigra kiderítem, hogy mit tehetek magáért. 
	 
	***

 A Bon Voyageur nem tartozik a túl ismert fogadók közé. 	Bár elég gyéren látogatott az étterme, mégsem szívesen fogadják az újonnan érkezőket. 
 	Ide, a Bon Voyageur-be érkezett Mr. Parker Pyne, és amint felismerték, megkülönböztetett tisztelettel fogadták. –
 	Itt van Mr. Bonnington? – érdeklődött. 
 	– Igenis, uram, ott ül a törzshelyén. 
 	– Nagyszerű. Akkor én is odaülök. 
 	Mr. Bonnington elég sötét arcú, katonás megjelenésű férfiú volt. Nem
 	titkolt örömmel üdvözölte barátját. 
 	– Hel ó, Parker! Ezer éve nem láttalak. Mi szél hozott ide? 
 	– Néha azért el-eljövök. Főként, ha az egyik cimborámat akarom látni. 
 	– Rám gondolsz? 
 	– Rád bizony. Szóval az a helyzet, Lucas, hogy átgondoltam, amiről a
 	múltkor beszélgettünk. 
 	– A Peterfield ügyről beszélsz? Olvastad már a legújabb hírt az
 	újságokban? Ja, nem, még nem olvashattad. Hiszen csak az esti kiadásban
 	kerül az utcára. 
 	– Mi ez a friss hír? 
 	– Peterfieldet tegnap éj el meggyilkolták – válaszolta Mr. 
 	Bonnington
 	miközben nyugodtan ette a salátáját. 
 	– Jóságos ég! – kiáltotta Parker Pyne. 
 	– Engem nem lepett meg különösebben a dolog – mondta Mr. 
 	Bonnington – Fafejű vénember volt ez a Peterfield. Nem hal gatott ránk. 
 	Ragaszkodott hozzá, hogy nála legyenek a tervek. 
 	– És elrabolták tőle? 
 	– Nem. Ál ítólag valami nő járt nála előzőleg és egy sonkafőzési
 	receptet adott a professzornak. Az a vén, szórakozott szamár pedig, mint
 	
 	mindig, most is összekevert mindent. A sonkareceptet a páncélszekrénybe
 	zárta, a terveket meg a konyhában felejtette. 
 	– Szerencsére. 
 	– Mintha csak a sors keze nyúlt volna közbe. De még most sem tudom, 
 	hogy ki fogja elvinni őket Genfbe. Maitland kórházba került, Carslake
 	Berlinben van. Jómagam nem mehetek. Így kénytelen-kel etlen az ifjú
 	Hooperre hárul a feladat – magyarázta Bonnington a barátjára nézve. 
 	– Eszerint továbbra sem vagy róla valami nagy véleménnyel? –
 	kérdezte Parker Pyne. 
 	– Fikarcnyit sem változott az ál áspontom. Biztosra veszem, hogy sáros
 	az a fickó. Bár semmi bizonyítékom sincs el ene, de szent meggyőződésem, Parker, hogy az a pasas nem tiszta! 
 	Viszont a terveket feltétlenül el kel juttatnom Genfbe, mert a Népszövetségnek szüksége van rájuk. Első ízben fordul elő
 	a történelem során, hogy egy találmányt nem egyetlen ál amnak adnak el, hanem önkéntesen a Népszövetség rendelkezésére bocsátják. 
 	– Sosem tettek még ennél nyilvánvalóbb békegesztust. 
 	Hooper viszont
 	szerintem kétségkívül gazember. Majd meg fogod látni, hogy szépen
 	elkábítják a vonaton. Ha pedig repülőgéppel megy, akkor leszál valahol, a
 	megfelelő helyen. Szóval mindent egybevetve nem bíznám rá, ha bármi
 	más lehetőség kínálkozna. Fegyelem mindenek felett! Ez a jelszavam. A
 	fegyelem nélkülözhetetlen tulajdonság a mi hivatásunk terén. Épp emiatt
 	örülök, hogy felkerestél. 
 	– De még nem szántad rá magad, hogy megkérdezd, ismerek-e valakit, 
 	aki alkalmas lenne erre a kényes feladatra. 
 	– Valóban nem kérdeztem, noha biztosra veszem, hogy akadna ilyen
 	személy az üzleti körödben. Valami il uzionista tűznyelő, aki csak a nagy
 	jelenésre vár. Bárki is legyen a küldöttünk, az il ető reális esél yel indulhat. 
 	Mivel a te embered, könnyen lehet, hogy nem is gyanakodnának rá, bár az
 	is igaz, hogy vasidegzettel kel rendelkeznie a fickónak. 
 	– Azt hiszem, ismerek valakit, aki csakugyan elvál alná ezt a kényes
 	feladatot. 
 	– Hál’ Istennek, akadnak még, akik nem riadnak vissza egy kis
 	kockázattól. Akkor tehát megegyeztünk? 
 	– Kezet rá! – bólintott Mr. Parker Pyne. 
	 
	***

 Parker Pyne tömören summázta utasításait. – Szóval minden világos? Első osztályú hálókocsival utazik Genfbe. 	A vonatja tíz negyvenötkor indul Londonból, Folkestone-on át Boulogne-ig, ahol át kel szál nia. Másnap reggel nyolc órakor érkezik meg Genfbe. Itt van felírva a cím, ahol jelentkeznie kel . Jól jegyezze meg kérem, aztán semmisítse meg a cetlit. Miután jelentkezett, elmegy ebbe a szál odába, és ott várja meg a további utasításokat. 
 	Elegendő pénzt bocsátok a rendelkezésére francia és svájci bankjegyekben. Mindent megértett? 
 	– Természetesen, uram – Roberts szemei csil ogtak az izgalomtól. – Elnézését kérem a kíváncsiságomért, uram…
 	de… hm… megtudhatnék valamit arról, hogy mit viszek magammal? 
 	Parker Pyne megeresztett egy atyai mosolyt az ügyfele felé. – Egy rejtjelezett üzenetet visz, ami az orosz koronaékszerek titkos rejtekhelyét tartalmazza – közölte halkan suttogva. – Képzelheti, hogy a bolsevik ügynökök mennyire várják, hogy elkaphassák magát. Amennyiben ez bekövetkezne, és szóra akarnák bírni, mondja azt nekik, hogy hozzájutott némi pénzhez, amin külföldi szabadságra utazik. 
	 
	***

 Mr. Roberts a genfi tavat nézte és közben egy csésze kávét kortyolgatott. Némi kiábrándultsággal vegyes boldogságot érzett. 	Boldog volt, mivel életében először eljuthatott külföldre. 
 	Továbbá olyan szál odában lakhatott, amilyenbe addig szinte be sem juthatott. Nem kel ett garasoskodnia és aggódnia 
 	a 
 	pénz 
 	miatt. 
 	Fürdőszobás 
 	lakosztályt
 	
 	bérelhetett, amihez figyelmes kiszolgálás és remek koszt járult. Nem csoda, ha Mr. Roberts nagyon élvezte ezt a helyzetet. 
 	Viszont kiábrándult volt amiatt, hogy ez idáig semmi olyan esemény nem történt, amit kalandnak lehetett volna nevezni. Egyetlen álruhás bolsevik vagy fanatikus orosz sem keresztezte feladata végrehajtásában. Az egyedüli emberi kapcsolat, ami valamelyes felüdülést hozott az utazásba, némi kel emes csevegés volt a vonaton egy angolul kiválóan beszélő, francia kereskedelmi ügynökkel. 
 	Az okmányokat a szivacstartójába rejtette és az utasításoknak megfelelően átadta őket. Sajnos szó sem volt leküzdeni való veszedelemről vagy hajszál híján sikerült megmenekülésről. Ezért aztán Mr. Roberts némi kiábrándultságot érzett. 
 	Ebben a pil anatban egy magas, szakál as férfi ült le az étkezőasztalához. – Pardon – mormogta. 
 	Mr. Roberts kel emes bizsergést érzett. Csak nem a beígért titokzatos orosz ügynök jelent meg? 
 	– Már megbocsásson – szólította meg az idegen –, de azt hiszem, van egy P.P. monogramot viselő közös ismerősünk, nemde? 
 	– Va… valóban – dadogta Mr. Roberts. 
 	– Nos, akkor bizonyára könnyedén szót értünk egymással –
 	mondta az idegen. 
 	Mr. Roberts érdeklődve nézett végig rajta. Valahogy olyan valószínűtlennek tűnt az egész. Az idegen ötven év körüli lehetett, elegánsan öltözött, de a megjelenése idegennek tűnt. Szemüveget viselt, a gomblyukában pedig keskeny, színes szalagocskát. 
 	– Kifogástalanul végezte el a küldetését – közölte az asztaltársa. – Hajlandó volna egy másikat is végrehajtani? 
 	– Persze. Miért ne? 
 	– Helyes. Akkor holnap este váltson hálókocsijegyet a Genf-Párizsi gyorsra. Kérje a Berth kilences számot. 
 	– De mi lesz, ha nem lesz szabad? 
 	– Szabad lesz. Gondoskodunk róla. 
 	– Tehát Berth kilences szám – ismételte meg Roberts. –
 	Rendben, megjegyeztem. 
 	– Valaki meg fogja szólítani utazás közben. A következőt fogja mondani: „Pardon, Monsieur, nem járt véletlenül mostanában Grasseban?” Mire maga azt válaszolja: „De igen, méghozzá a múlt hónapban.”Az il ető így folytatja: „Ha jól tudom, az il atok érdeklik nemde?” Az ön válasza erre:
 	„Igen, mivel szintetikus jázminolajgyártó vagyok.” Ezután teljes mértékben az il ető rendelkezésére ál . Ami azt il eti, van fegyvere? 
 	– Nincsen – válaszolta az alacsony termetű Roberts összerezzenve. – Nincsen… mivel sosem gondoltam…
 	hogy egyszer…
 	– Ez igazán nem probléma – jelentette ki a szakál as férfi. 
 	Körülnézett, majd miután meggyőződött róla, hogy senki sincs a közelükben, valami kemény, fémesen csil ogó tárgyat csúsztatott Roberts kezébe. 
 	– Nem túl nagy fegyver, de felettébb hatásos – közölte az idegen mosolyogva. 
 	Mr. Roberts, aki még soha életében nem sütött el egyetlen lőfegyvert sem, óvatosan a zsebébe csúsztatta a revolvert. 
 	
 	Az a kel emetlen érzés gyötörte, hogy bármelyik pil anatban elsülhet. 
 	Miután még egyszer átismételték a jelszavakat, Mr. 
 	Roberts új ismerőse felegyenesedett. 
 	– Sok szerencsét kívánok önnek, Mr. Roberts – mondta. –
 	Maga derék, bátor ember. Őszintén remélem, hogy sikerrel jár. 
 	– Valóban bátor lennék? – töprengett Roberts a másik távozása után. – Az mindenesetre biztos, hogy nem kívánom megöletni magam. Még öngyilkosságra sem lennék képes sohasem. 
 	Félig-meddig kel emes bizsergés futott végig a gerincén, egy más fajta bizsergéssel elegyedve, ami viszont megközelítően sem volt olyan kel emes. 
 	Bement a szobájába és megvizsgálta a pisztolyt. 
 	Változatlanul bizonytalan volt a működését il etően, többek között ezért is remélte, hogy nem kerül sor arra, hogy használja. 
 	Elindult, hogy megvegye a jegyét. 
 	A vonat fél tízkor hagyta el Genfet. Roberts időben ért ki az ál omásra. A hálókocsikalauz átvette a jegyét meg az útlevelét, aztán félreál t, míg egy hordár felrakta Roberts poggyászát a csomagtartóba. Más csomag is volt már ott, egy disznóbőr táska és egy Gladstone bőrönd. 
 	– A kilences számú hálóhely az alsó sorban van – közölte a kalauz. 
 	Roberts éppen megfordult, hogy elhagyja a hálókocsit, amikor beleütközött egy megtermett férfiba. Kölcsönösen elnézést kértek, majd kitértek egymás útjából. Roberts angolul beszélt, az idegen franciául. Nagydarab, erőteljes fickó volt, simára borotvált fej el. Gyanakodva méregette Robertst a vastag szemüvegén át. 
 	– Micsoda csúf nehézfiú! – gondolta magában az alacsony emberke. 
 	Valami kimondhatatlan gonoszság érződött az útitársából. 
 	Jó lesz figyelemmel kísérni ezt a pasast. Lehetséges, hogy ezért kel ett az alsó kilences hálóhelyet kérnie? Úgy vélte, valószínűleg ez lehet a magyarázat. 
 	Mivel tíz perc volt még a vonat indulásáig, kiment a folyosóra. Úgy gondolta, addig sétál egyet a peronon. 
 	Félúton járt a folyosón, amikor újra félre kel ett húzódnia, hogy utat adjon egy hölgynek, aki éppen felszál t a vonatra. 
 	A kalauz előtte lépkedett a jeggyel a kezében. Amint a nő
 	elhaladt mel ette, elejtette a kézitáskáját. Az angol felvette és odanyújtotta neki. 
 	– Köszönöm, Monsieur – A hölgy angolul beszélt, de idegen kiejtéssel. Roberts felettébb vonzónak találta mély, telt hangját. Már éppen tovább lépett volna, amikor a nő
 	halk tétovázással megszólalt: – Pardon, Monsieur, nem járt véletlenül mostanában Grasse-ban? 
 	Roberts szíve hatalmasat dobbant az izgalomtól. Tehát ennek a gyönyörű teremtésnek kel a rendelkezésére ál nia… mert a nő csodálatosan szép volt, ehhez kétség sem férhetett. Sőt, nem egyszerűen gyönyörű, de láthatóan arisztokratikus és gazdag is. Drága útibundát viselt, elegáns 
 	kalappal. A 
 	nyakán 
 	pompás 
 	gyöngysor
 	ékeskedett. Az ajka skarlátvörös volt, szép arcát hajzuhatag keretezte. 
 	
 	Roberts az egyezményes jelmondattal válaszolt. – De igen, méghozzá a múlt hónapban. 
 	– Ha jól tudom, az il atok érdeklik, nemde? 
 	– Igen, mivel szintetikus jázminolajgyártó vagyok. 
 	A nő lehajtotta a fejét és továbbindult. Utolsó mondata nem volt egyéb csak halk suttogás. – Mihelyt elindul a vonat, legyen a folyosón! 
 	A következő tíz perc örökkévalóságnak tűnt Roberts számára. Aztán végre elindult a vonat, ő pedig lassan kisétált a folyosóra. A bundás hölgy az ablakkal küszködött. 
 	Sietett, hogy segítsen neki. 
 	– Köszönöm, Monsieur. Csupán egy kis friss levegőt szeretnék szívni, mielőtt minden nyílást bezáratnak. – Aztán halk, lágy hangon folytatta: – Miután az útitársunk elaludt, a határ után… és nem előbb… menjen a mosdóba, és azon át a túloldali fülkébe. Megértette? 
 	– Igen. – Lehúzta az ablakot, aztán hangosan megkérdezte:
 	– Ugye jobb így Madame? 
 	– Hálásan köszönöm. 
 	Roberts visszatért a fülkéjébe. Az útitársa már lepihent a felső ágyra. Láthatóan megtette az előkészületeket az éjszakai alvásra. Ez abból ál t, hogy levette a cipőjét meg a kabátját. 
 	Roberts sem vetkőzött le jobban, hiszen ha átmegy a hölgy fülkéjébe, nem szabadulhat meg a ruhájától. 
 	Elővett egy pár papucsot, levette a cipőjét, aztán lefeküdt és eloltotta a vil anyt. Néhány perccel később a felső ágyon fekvő férfi horkolni kezdett. 
 	Röviddel tíz óra előtt érték el a határt. Az ajtó kinyílt és felhangzott a gépies kérdés. „Van az uraknak valami elvámolnivalója?” Aztán újra becsukódott az ajtó, a vonat pedig kigördült Bel egarde-ból. 
 	A felső ágyon fekvő férfi újrakezdte a horkolást. Roberts várt még húsz percet, aztán óvatosan felkelt és kinyitotta a mosdó ajtaját. Amint belépett, bereteszelte maga mögött az ajtót és odalépett a szemközti ajtóhoz. Lenyomta a kilincset. Nem volt bezárva. Tétovázva torpant meg. Most mit csináljon? Kopogtasson? 
 	Talán helytelenül tette, de elmulasztotta a kopogtatást. 
 	Ehelyett lassan résnyire tárta az ajtót és várakozott. Aztán bátorságot merített egy halk köhintéshez. 
 	Azonnal megjött a válasz. Az ajtó kinyílt, megragadták a karját és behúzták a helyiségbe. A lány becsukta és rázárta mögötte az ajtót. 
 	Robertsnek valósággal elakadt a lélegzete. Még sohasem találkozott ilyen gyönyörű lánnyal, mint aki most ott ál t előtte. Hosszú, krémszínű, csipkés hálóinget viselt és levegő után kapkodva támaszkodott az ajtónak. Roberts, aki már sokat olvasott gyönyörű üldözött nőkről, most, hogy első ízben találkozott szemtől-szembe egy ilyen hölggyel, meg kel ett ál apítania, hogy izgató látványt nyújt. 
 	– Hála Istennek! – fohászkodott a lány. 
 	Olyan fiatal volt még. Roberts úgy érezte, hogy oly gyönyörű, mintha egy másik bolygóról került volna ide. De a lényeg, hogy kialakulóban volt a románc, és ő is részese lehetett. 
 	A lány halkan, de sietve elhadarta a mondanivalóját. 
 	Erősen érezhető, idegenes kiejtése el enére igen jól beszélte az angolt. – Annyira örülök, hogy eljött – mondta –
 	borzasztóan félek! Vasziljevics itt van a vonaton. Tudja, mit jelent ez? 
 	Roberts ugyan nem tudta, de azért rábólintott. 
 	– Azt reméltem, hogy sikerült őket lerázni, pedig tudhattam volna, hogy lehetetlen. Most mitévők legyünk? Vasziljevics itt van a mel ettünk lévő fülkében. Bármi történjék, nem kaphatja meg az ékszereket. Még az életem árán sem juthat hozzájuk. 
 	– Megvédelmezem önt és nem fog hozzájutni az ékszerekhez – jelentette ki Roberts eltökélten. 
 	– Akkor hát mit tegyünk? 
 	Roberts az ajtó felé pil antott. – Az ajtó be van reteszelve. 
 	A lány felkacagott. – Azt hiszi, akadályt jelent egy bezárt ajtó Vasziljevicsnek? 
 	Robertsben egyre inkább elhatalmasodott az érzés, hogy az egyik kedvenc regényének a kel ős közepébe, csöppentek. – Csupán egy dolgot tehetünk. Gyorsan, adja ide nekem az ékszereket! 
 	A lány bizonytalan pil antással mérte végig. – Ezek az ékszerek negyedmil iót érnek. 
 	Roberts elvörösödött. – Megbízhat bennem. 
 	A lány még habozott egy pil anatig, aztán döntött. –
 	Rendben van, megbízom magában. – Azzal gyors mozdulatot tett és a következő pil anatban egy összehajtogatott harisnyát nyújtott a férfi felé. – Itt van, fogja barátom! 
 	Amint átvette a csomagot, mindent megértett. A harisnya ugyanis meglehetősen súlyos volt. 
 	
 	– Vigye át a fülkéjébe, aztán reggel majd visszaadja nekem, ha… ha… itt talál egyáltalán. 
 	Roberts köhintett, aztán zavart magyarázatba fogott. –
 	Nézze, jobb lenne, ha vi… vigyáznék magara. – Ismét elpirult a saját merészsége miatt. 
 	– Persze, arra gondoltam, hogy ott maradnék – folytatta a mosdó felé intve. 
 	– Ha akarja, tőlem itt is maradhat… – mondta a lány az üres felső ágyra pil antva. 
 	Roberts most már a haja tövéig elvörösödött. – Nem, nem! 
 	– tiltakozott. 
 	– Nagyon megfelelő lesz nekem a mosdóban. Ha szüksége lenne rám, csak kiáltson. 
 	– Köszönöm, barátom – mondta gyengéden a lány. 
 	Lefeküdt az alsó ágyra, betakarózott és hálásan mosolygott Robertsre, aki kivonult a mosdóba, hogy megkezdje önkéntes őrségét. 
 	Néhány óra múlhatott el, amikor hirtelen úgy tűnt neki, mintha valami zajt hal ana. Feszülten fülelt, de semmit sem hal ott. Bizonyára tévedett. Mégis csaknem biztosra vette, hogy az imént valami halk neszt hal ott a szomszédos helyiségből. Talán… talán csak nem…
 	Nesztelenül kinyitotta az ajtót. A fülke változatlanul olyan volt a mennyezetről világító apró kékes fényben, mint amikor elhagyta. Ott ál t a szemeit meresztve és igyekezett kivenni valamit a félhomályban, míg a szeme hozzá nem szokott. 
 	Végre meglátta az ágy körvonalait. 
 	A fekhely azonban üres volt, a lánynak nyoma veszett! 
 	Felkattintotta a hálókupé rendes világítását. A fülke üres volt. Beleszagolt a levegőbe. Alig észrevehetően, de felismerte a kloroform édeskés, émelyítő szagát. 
 	Lenyomta a fülke bejárati ajtajának kilincsét; nem volt bezárva. Kilépett a folyosóra és körülnézett. Az átjáró üres volt. Tekintete a lány fülkéje mel ett lévő kupé ajtajára tévedt. A lány azt ál ította, hogy Vasziljevics a szomszédos fülkében utazik. Robert lenyomta a kilincset, de az ajtó belülről zárva volt. 
 	Most mit tegyen? Követelőzzön, hogy engedjék be? Az orosz aligha fogja méltányolni a kérését… ráadásul az sem biztos, hogy a lány ott van! De még ha ott is lenne, akkor sem biztos, hogy örömmel veszi, amiért nyilvános ügyet kavart a dologból. Tisztában volt vele, hogy a titoktartás igen lényeges abban a játszmában, amiben részt vesz. 
 	A feldúlt emberke lassan végigsétált a folyosón, és megál t az utolsó fülkénél. A kupé ajtaja nyitva volt. Itt aludt a hálókocsikalauz, felette egy fogason pedig ott függött a barna egyenruhája és sapkája. 
 	Roberts egyetlen másodperc alatt határozott, és a következő pil anatban már cselekedett is. Óvatosan leemelte a fogasról a sapkát meg a kabátot és már inalt is vissza a folyosón. Megál t a lány fülkéje mel ett lévő ajtónál, összeszedte 
 	minden 
 	bátorságát 
 	és 
 	határozottan
 	bezörgetett. 
 	Mivel nem kapott választ, ismét kopogtatott. 
 	– Monsieur! – szólt be a lehető legtisztább kiejtéssel. 
 	Az ajtó kinyílt és valaki kidugta a fejét… egy fekete bajuszú, simára borotvált fejű külföldi nézett rá. Rosszindulatú arcából dühös szemek meredtek Robertsre. 
 	
 	– Qu'est-ce-qu'il ya? – vakkantotta. 
 	– Votre passeport, monsieur. – Robert hátralépett és intett a kezével. 
 	A férfi némi habozás után kilépett a folyosóra. Roberts nagyon remélte, hogy ezt fogja tenni. Hiszen amennyiben a lány odabent van, akkor aligha akarja, hogy a kalauz bemenjen. Roberts vil ámgyorsan cselekedett. 
 	Teljes erejével félrelökte a külföldit… a férfit készületlenül érte a támadás, és a vonat mozgása is az álkalauzt segítette… beugrott a fülkébe, becsukta és bereteszelte maga mögött az ajtót. 
 	Az ágy végén, keresztben feküdt a lány. A szája betömve, kezei összekötözve. Gyorsan kiszabadította, a lány pedig hálás sóhaj al nekidőlt. 
 	– Olyan gyöngének érzem magam – suttogta. – Azt hiszem a kloroformtól. Sikerült megszerezniük? 
 	– Nem – válaszolta Roberts a zsebét tapogatva. – De most mi legyen a következő lépésünk? 
 	A lány már teljesen magához tért. Felült és megigazgatta a ruháját. 
 	– Milyen ügyes volt! Ezt remekül kitervelte! Vasziljevics azzal fenyegetett, hogy megöl, ha nem árulom el neki, hogy hol vannak az ékszerek. Úgy féltem… és akkor jött maga. –
 	Hirtelen felkacagott. – Milyen ügyesen túljárt az eszén! Most már semmit sem merészel tenni. Még a saját fülkéjébe se próbál visszajönni. 
 	Az lesz a legjobb, ha itt maradunk reggelig. Dijonban biztosan leszál a vonatról. Ott fél óráig ál a szerelvény. 
 	Nyilván sürgönyözni fog Párizsba és majd ott szegődnek újra a nyomunkba. De most nem ártana, ha kidobná az ablakon ezt a sapkát meg a kabátot, mert a végén még bajba kerülhet miattuk. 
 	Roberts engedelmeskedett. 
 	– Sajnos alvásról szó sem lehet – mondta a lány. –
 	Reggelig ébren kel maradnunk. 
 	Különös, izgalmas virrasztás kezdődött. Reggel hat órakor Roberts óvatosan kinyitotta a fülke ajtaját és körülnézett. 
 	Senkit sem látott a közelben. A lány gyorsan beosont a fülkéjébe, a férfi pedig követte. A kupét láthatóan alaposan átkutatták. Roberts ezután a mosdón keresztül visszatért a saját fülkéjébe. Útitársa még mindig jóízűen hortyogott. 
 	Pontban hét órakor értek Párizsba. A kalauz az egyenruhája és sapkája eltűnése miatt panaszkodott, s ez annyira lefoglalta, hogy észre sem vette az utas eltűnését. 
 	Izgalmas bújócska vette kezdetét. A lány és Roberts egyik taxiból a másikba szál va hajtottak végig Párizson. 
 	Szál odák és éttermek ajtaján léptek be, hogy a hátsó kijáraton át távozzanak. Végül a lány kimerülten felsóhajtott. 
 	– Ha követtek is bennünket, mostanra már biztosan sikerült leráznunk őket. 
 	Megreggeliztek, aztán a Le Bourget-re hajtottak. Három órával később már Croydonban landoltak. Roberts életében most ült először repülőgépen. 
 	Croydonban egy magas, idős úr várta őket, aki Robertst némiképpen a Genfi kapcsolatara emlékeztette. A férfi megkülönböztetett tisztelettel köszöntötte a lányt. 
 	– A kocsi már várja, madame – mondta. 
 	– Az úr is velünk jön, Paul – válaszolta a lány, aztán Robertshez fordult. – Bemutatom Paul Stepanyi grófot. 
 	Mindhármán beszál tak a hatalmas kényelmes limuzinba. 
 	Egy órás autózást követően a kocsi egy vidéki ház parkjába fordult és megál t az impozáns épület főbejáratánál. 
 	Mr. 
 	Robertst 
 	egy 
 	dolgozószobának
 	berendezett helyiségbe vezették, ahol átadhatta az értékes harisnyát. Aztán magára hagyták egy időre. Később gróf Stepanyi lépett be. 
 	– Mr. Roberts – kezdte – köszönettel és hálával tartozunk önnek. Bebizonyította, hogy bátor és leleményes férfiú. – A gróf egy vörös szattyánbőr borítású dobozkát nyújtott át. –
 	Engedje meg, hogy átadjam önnek a St. Stanislaus Rend babérkoszorúval ékesített tizedik fokozatát…
 	Roberts úgy érezte magát, mintha álmodna. Kinyitotta a kazettát és rápil antott az ékkövekkel díszített érdemrendre. 
 	Az idős úrnak azonban megakadt mondanivalója. 
 	– Olga nagyhercegnő pedig személyesen szeretne köszönetet mondani önnek, mielőtt eltávozna körünkből. 
 	Átvezették egy tágas fogadószalonba, ahol hosszú, köntösben 
 	ott 
 	ál t 
 	gyönyörű 
 	útitársa. 
 A 

 	hölgy
 	kézmozdulatára a többiek elhagyták a termet. 
 	– Az életemet köszönhetem önnek, Mr. Roberts – mondta a nagyhercegnő, feléje nyújtva a kezecskéjét, a férfi pedig megcsókolta. Ekkor a lány hirtelen hozzásimult. 
 	– Maga nagyon bátor ember – suttogta. 
 	A két ember ajka találkozott. Roberts egy pil anatra karjaiban tarthatta a gyönyörű, karcsú alakot, melyet drága keleti parfümil at lengett körül…
 	Mintha még mindig álmodott volna, amikor valaki megszólította: – A kocsi bárhová elviszi, ahová csak kívánja. 
	 
	***

 A limuzin egy órával később visszaérkezett Olga nagyhercegnőért. Beszál tak az őszülő hajú férfival együtt, aki levette álszakál át, mivel a kocsiban nagyon meleg volt. 	Az autó egy streathami háznál ál t meg Olga nagyhercegnővel. Belépett és egy idősebb hölgy fogadta a teázószalonban. 
 	– Ah, Maggie drágám, hát megérkeztél? 
 	A Genf-Párizsi expresszen Olga nagyhercegnőt alakító lányt Madeleine de Sarának szólították Mr. Parker Pyne irodájában, a streathami házban viszont a valódi nevén, Maggie Sayersnek hívták Egy becsületesen, keményen dolgozó család negyedik leánygyermeke volt. 
 	Hogy mik vannak! 
	 
	***

 Mr. Parker Pyne együtt ebédelt barátjával. – Gratulálok 	– mondta az utóbbi. – Az embered kifogástalanul oldotta meg a feladatot. A Tormali banda alighanem beleőrül a tudatba, hogy az ágyú tervei eljutottak a Népszövetséghez. 
 	Elmondtad az emberednek, hogy mit visz magával? 
 	– Nem. Úgy véltem, jobban teszem, ha… hm… kissé eltúlzom a dolgot. 
 	– Ez zseniális gondolat volt. 
 	– No nem éppen. Tudod, azt akartam, hogy minél jobban élvezze a dolgot. Nem szerettem volna, ha ezt az ágyúterv esetet valami unalmas kötelességnek tartaná. Szóval úgy akartam alakítani a körülményeket, hogy egy kis kalandban is legyen része. 
 	– Unalmas kötelesség? – csodálkozott Mr. Bonnington meglepetten nézve a társára. – De hiszen megölték volna, ha kiderül, hogy a tervek nála vannak! 
 	– Nos, ami igaz, az igaz – válaszolta Parker Pyne csendesen – De igazán nem akartam, hogy megöljék. 
 	– Mondd, Parker, sok pénzt keresel ezzel az irodáddal? –
 	tudakolta Mr. Bonnington. 
 	– Vannak olyan esetek, amikor még rá is fizetek –
 	válaszolta Mr. Parker Pyne. – Főként, ha olyan ügyletről van szó, ami sikerül. 
	 
	***

 Párizsban viszont három dühös úr szidalmazta egymást. 	– Ez a hülye Hooper vert át bennünket! – kiabálta az egyik. 
 	– Már pedig a terveket sem vitte el az irodából –
 	védekezett a másik. –
 	Szerdán pedig elindultak vele, az biztos. Ezért az a véleményem, hogy te csórtad el. 
 	– Én ugyan nem! – hárította el magáról a felelősséget a harmadik magába roskadva. 
 	– Senki más angol nem utazott a vonaton egy kis tisztviselőcskén kívül. Az pedig a büdös életben nem hal ott Peterfieldről, sem az ágyúról. Ezt egészen biztosan ál íthatom, mivel alaposan körbeszimatoltam. Peterfield és a titkos fegyver semmit sem jelentett számára. –
 	Felkacagott. – Valamiféle bolsevikmániában szenvedett. 
	 
	***

 Mr. Roberts a gázkandal ó előtt üldögélt. A térdén ott hevert Mr. Parker Pyne levele, melyben egy ötven fontról szóló csekk is lapult. „Bizonyos személyektől, akik maximálisan meg voltak elégedve azzal, ahogy egy bizonyos küldetést végrehajtott.” 	A szék karfáján egy könyv feküdt. Mr. Roberts találomra belelapozott. „A lány úgy kuporgott az ajtónál, mint egy gyönyörű, karcsú, sarokba szorított őzike.” 
 	Roberts számára ismerős volt a szituáció. Elolvasta a következő mondatot is. „A férfi beleszagolt a levegőbe, és megcsapta orrát a kloroform édeskésen émelygős szaga.” 
 	Ez sem volt ismeretlen. 
 	„Karjaiba szorította a lányt, és megérezte bíborvörös ajkának odaadó
 	reszketését.” 
 	Mr. Roberts mélyet sóhajtott. Nem volt álom, minden megtörtént. 
 	Odafelé meglehetősen unalmas volt az utazás, hazafelé viszont…! Minden
 	pil anatát nagyon élvezte, ennek el enére boldog volt, hogy újra itthon
 	lehet. Érezte, hogy az élet nem mehetne így a végtelenségig. Még Olga
 	nagyhercegnő és az a búcsúcsók is… az álom szerves részévé vált. De holnap hazaérkezik Mary a gyerekekkel. 
 	Mr. Roberts boldogan
 	elmosolyodott. Mary bizonyára áradozni fog majd: „Ha tudnád, milyen jól
 	éreztük magunkat! Úgy sajnáltalak, amiért itthon egyedül kel ett
 	
 	unatkoznod, öregfiú!” Ő pedig majd azt válaszolja rá: „Jó volt ez így, 
 	drágám. Különben is, a cég elküldött Genfbe… egy üzleti tárgyalásra… és
 	nézd, mit küldtek érte!” Azzal megmutatja az ötven fontra kiál ított
 	csekket. 
 	Persze a babérkoszorúval ékesített tized osztályú St. 
 	Stanislaus
 	érdemrendről sem feledkezett meg. Elég jól eldugta, de előfordulhat, hogy
 	Mary 
 	mégis 
 	megtalálja. 
 	És 
 	akkor 
 	bizony
 	magyarázkodhat…
 	Ezt nem árt előre kifundálni… Majd azt fogja mondani, hogy külföldön
 	szerezte, mint érdekességet. 
 	Újra kinyitotta a könyvet és elégedetten olvasott tovább. Az arca
 	hamarosan megértő kifejezést öltött, ami nem is csoda, hiszen ő maga is az
 	események tevékeny részese volt. 
 	
 A GAZDAG ASSZONY ESETE

 	Amikor Mrs. Abner Rymert bejelentették Mr. Parker Pyne-nek, a férfi felvonta a szemöldökét, mivel a név nem volt ismeretlen előtte. 
 	Ügyfelét bevezették az irodába. 
 	Mrs. Rymer magas, erős csontozató nő lévén, cseppet sem volt kecsesnek mondható. Ezt a tényt még a bársonyruhájával és nehéz bundájával sem tudta elrejteni. 
 	Az arca széles és pirospozsgás, nagy kezei bütykösek, fekete haját divatos kontyba fésülték, kalapjából egész sereg strucctol ágaskodott. Finomkodó fejbólintással lerogyott az egyik székre. 
 	– Jó reggelt. – Szólalt meg kifejezetten durva hangon. – Ha érti a dolgát, adjon tanácsot, hogy mire költsem el a pénzemet. 
 	– Nagyon eredeti kérés – dünnyögte Parker Pyne. – Elég kevesen vannak manapság, akik ilyen kéréssel fordulnak hozzám. Ez a legnagyobb problémája, Mrs. Rymer? 
 	– Ez bizony – vágta rá az asszony közönségesen. – Van három bundám, egy sereg párizsi göncöm, meg egy nagy csomó hasonló cuccom. Vannak autóim, szép palotám a Park Lane-en. Jachtom is van, pedig ki nem ál hatom a tengert. Egész sereg első osztályú cselédet tartok, akik csak úgy lenéznek az emberre. Utazgattam is egy keveset, megfordultam külföldön, és manapság már csak az okoz némi örömet számomra, ha sikerül kitalálnom, hogy mit vehetnék magamnak, vagy mire költhetném a pénzemet. –
 	
 	Az asszony reménykedve nézett Mr. Pyne-re. 
 	– Ott vannak például a kórházak – szaladt ki a férfi száján. 
 	– Micsoda?! Csak nem képzeli, hogy jótékony célra fogom eltékozolni a vagyonomat? Arról szó sem lehet. Mi megdolgoztunk ezért a pénzért, méghozzá keményen megdolgoztunk érte. Ha azt hiszi, hogy szétszórom, mint valami szemetet, akkor nagyon téved. El fogom költeni. 
 	Mégpedig úgy akarom elkölteni, hogy valami hasznom is legyen belőle. Amennyiben tehát akad valami ötlete, ami beleil ik az elképzeléseimbe, akkor busás honoráriumra számíthat. 
 	– Érdekel a problémája, igyekezni fogunk megoldani –
 	mondta Mr. Pyne. – Például vidéki vil áról vagy nyaralóról eddig nem tett említést. 
 	– Valóban, pedig van egy, csak egészen megfeledkeztem róla, mert ott is halálra unom magam. 
 	– Úgy vélem, valamivel többet kel ene elárulnia önmagáról. 
 	Akkor 
 	talán 
 	könnyebben 
 	találnánk 
 	megoldást 
 	a
 	problémájára. 
 	– Semmi akadálya, szívesen mesélek magamról. Nem szégyel em, hogy honnan jöttem. Lánykoromban egy vidéki háznál dolgoztam. Nehéz munkát végeztem, valósággal robotoltam. Akkoriban ismerkedtem meg Abnerrel… aki a közeli malomban dolgozott. Nyolc esztendeig udvarolt, csak azután házasodtunk össze. 
 	– Boldog házasságban éltek? – érdeklődött Mr. Pyne. 
 	– Boldog voltam mel ette. Abner jó ember volt, bár sok küszködésen mentünk keresztül. A férjem kétszer lett munkanélküli, a gyerekek meg csak jöttek. Négy gyermekünk született, három fiú meg egy lány, de sajnos egyik sem érte meg, hogy felcseperedjen. Bátran ál íthatom, hogy én is más lettem volna, ha nem így történik. 
 	– Az arca el ágyult; most fiatalabbnak tűnt, mint korábban. 
 	– Abnernek gyenge volt a tüdeje, ezért nem vitték el a háborúba. Itthon sikeresen alakult a pályája, munkavezető
 	lett belőle. Ettől kezdve jól bántak vele, és szépen kezdett keresni. A fizetése jó részét egy kitűnő ötlete megvalósítására fordította, ami hatalmas tőkét hozott neki. 
 	Ettől kezdve már tulajdonos lett, és a saját munkásaival dolgoztatott. Megvásárolt egykét tönkrement céget és rendbe hozta, újra felvirágoztatta őket. A többi már könnyen ment. A pénz csak úgy dőlt, és így van még ma is. 
 	Mondanom sem kel , micsoda nagy dolognak számított mindez eleinte. Saját ház, pompás fürdőszoba, saját személyzet. Megszűntek a főzési, mosási, takarítási gondjaink. Az ember csak hátradől a selyempárnákra a nappaliban, aztán csenget a teáért, mint valami grófnő. 
 	Szóval óriási ugrás volt az életünkben és nagyon élveztük. 
 	Aztán beköltöztünk Londonba. A ruháimat méretre csináltattam. Ha eszünkbe jutott, elruccantunk Párizsba vagy a Riviérán nyaraltunk. Nem tagadom, kitűnően szórakoztunk. 
 	– És azután? – kérdezte Parker Pyne. 
 	– Azt hiszem, hozzászoktunk a jóléthez – válaszolta Mrs. 
 	Rymer. – Egy idő után már nem tűnt olyan nagy dolognak. 
 	Előfordult, hogy még a legfényűzőbb étteremben sem tudtunk magunknak megfelelő ételt választani, bármennyire is igyekeztünk. Ami pedig a tisztálkodást il eti, azt is túlzásba vittük, pedig napi egy fürdés bárkinek bőven elegendő. Aztán Abnernek megromlott az egészsége. 
 	Temérdek pénzt fizettünk az orvosoknak, mégsem tudtak rajta segíteni. Minden gyógyszerrel, minden kúrával megpróbálkoztak, de semmi sem használt. Végül meghalt. 
 	– Az asszony hangja elakadt egy pil anatra. – Fiatal ember volt, még csak negyvenhárom éves. 
 	Mr. Pyne megértően bólogatott. 
 	– Ennek már öt esztendeje. A pénzem pedig azóta is rohamosan gyarapszik. Vétek lenne felhasználatlanul hagyni. De mint már említettem magának, semmit sem tudok rajta vásárolni, mert már mindenem megvan. 
 	– Más szóval egyhangúvá vált az élete, s ezért képtelen neki örülni. 
 	– Már valósággal belebetegedtem – jelentette ki Mrs. 
 	Rymer letörten. – Egyetlen barátnőm sincs. Az új társaságom csak a pénzem miatt sürgölődik körülöttem, különben pedig megvetően nevetnek össze a hátam mögött. A régebbi barátnőim pedig közeledni sem mernek hozzám, annyira elriasztja őket, hogy drága, pompás kocsival járok. Szóval képes segíteni rajtam, vagy tud javasolni valamit? 
 	– Valószínűleg – felelte Mr. Pyne vontatottan. – Bár nem lesz könnyű, de nem reménytelen eset. Azt hiszem, sikerül visszaadnom, amit elveszített. – Az életkedvét. 
 	– Miként lehetséges ez? – tudakolta Mrs. Rymer. 
 	– Ez a szakmai titkaim egyike – válaszolta Parker Pyne. –
 	Sosem szoktam előre felfedni a módszereimet. A kérdés csupán az, hajlandó-e vál alni a kockázatot. Ezúttal ugyanis nem garantálhatom száz százalékos biztonsággal a sikert, viszont nem lebecsülendők az esélyei. 
 	– És mennyibe kerülne? 
 	– Szokatlan esetben szokatlan módszereket kel alkalmaznom, ezért aztán elég drága lesz. Ezer font a honorárium és az összeg előre fizetendő. 
 	– Hal ja, maga aztán jól megvágja az ügyfeleit! – rikkantotta elismerően Mrs. Rymer. – De tudja mit, rendben van, megkockáztatom. Hozzászoktam már, hogy mindenért a maximális árat fizettetik velem. De azt ajánlom, jól vésse az agyába, hogy amikor fizetek valamiért, nagyon ügyelek rá, hogy meg is kapjam, amit vettem! 
 	– Ne féljen, meg fogja kapni – vágta rá Parker Pyne. 
 	– Akkor még ma este elküldöm a csekket – emelkedett fel a helyéről Mrs. Rymer. – Magam sem tudom, miért, de megbízom magában. Van egy közmondás, mely szerint „A bolond és a pénz gyorsan megválnak egymástól”. Lehet, hogy ez esetben kötözni való bolondságot követek el. 
 	Maga viszont elég bátor fickó, hogy minden újságban hirdetni mer, azt ígérve, hogy boldoggá tudja tenni az embereket! 
 	– Azok a hirdetések is pénzbe kerülnek – válaszolta Mr. 
 	Pyne. – És ha nem tudom valóra váltani az ígéretemet, az az összeg kárba vész. Tisztában vagyok a boldogtalanság okaival, és ebből adódóan világosán látom, miként lehet létrehozni az el enkező ál apotot. 
 	Mrs. Rymer kétkedve csóválta a fejét, aztán távozott, drága parfümök valóságos il atfelhőjét hagyva maga után. 
 	Nem sokkal később a jóképű Claude Luttrel lépett az irodába. 
 	– Van valami feladat számomra? 
 	– Nincs különösebb – válaszolta Parker Pyne – mivel épp egy különlegesen nehéz eseten töröm a fejem. Attól tartok, ezúttal a szokottnál nagyobb kockázatot kel vál alnunk. 
 	Valami 
 	különlegessel, 
 	valami 
 	szokatlannal 
 	kel
 	próbálkoznunk. 
 	– Mrs. Oliver? 
 	Mr. Pyne elmosolyodott a világhírű krimiírónő nevének említésére. – Mrs. Oliver igazából a leghétköznapibb teremtés valamennyiünk közül. Mint említettem, ezúttal valami bátor, merész húzásra lesz szükségünk. Ami azt il eti, felhívhatnád Antrobus doktort – mondta Mr. Pyne. 
 	– Antrobust? 
 	– Igen. Az ő szolgálataira lesz szükségünk. 
	 
	***

 Egy héttel később Mrs. Rymer belépett Parker Pyne irodájába. A férfi felál t, hogy üdvözölje. 	– Elnézését kérem, amiért akaratlanul megvárattam, de sietek megnyugtatni, hogy minden a legnagyobb rendben van. Egész sor dolgot elő kel ett készíteni, ráadásul egy rendkívüli ember szolgálatait is biztosítanom kel ett, akinek fél Európán át kel ett utaznia emiatt. 
 	– Óh! – mondta az asszony gyanakodva, mivel szüntelenül az motoszkált az eszében, hogy ezer fontra szóló csekket ál ított ki, és a csekket már be is váltották. 
 	Mr. Parker Pyne megnyomott egy csengőt. A következő
 	pil anatban fiatal, sötét bőrű, keleties külsejű, fehér, ápolónői öltözéket viselő nő lépett be. 
 	
 	– Minden rendben van, de Sara nővér? 
 	– Igenis. Constantine doktor már megérkezett. 
 	– Mi a szándékuk? – tudakolta Mrs. Rymer kényelmetlenül feszengve. 
 	– Egy kis keleti mágiát fogunk bemutatni magának, drága hölgyem – adta meg a választ Parker Pyne. 
 	Mrs. Rymer követte a nővért az emeletre, ahol egy olyan szobába vezették, melynek berendezése egyáltalán nem hasonlított a ház többi részéhez. A falakat keleti szőttesekkel díszítették, heverők és párnák alkották a berendezést, a padlót csodálatos szőnyegek borították. 
 	Odabent egy férfi hajolt a kávéscsészéje fölé, de amint beléptek, felegyenesedett. 
 	– Doktor Constantine – mutatta be a nővér. 
 	Az orvos európai öltözéket viselt. Az arca viszont sötét, a szemei barnák, mandulavágásúak, és volt valami különös, átható erő a pil antásában. 
 	– Tehát ön a páciensem? – tette fel a kérdést mély, zengő
 	hangon. 
 	– Én nem vagyok beteg! – tiltakozott Mrs. Rymer. 
 	– A teste valóban nem beteg – felelte az orvos –, de a lelke kifáradt. Mi keletiek tudjuk, miként lehet gyógyítani ezt a betegséget. Foglaljon helyet és igyon egy csésze kávét! 
 	Mrs. Rymer leült és elfogadott egy parányi csésze il atos kávét. Miközben kortyolgatta, az orvos folytatta a tájékoztatást. 
 	– Ideát, Nyugaton csak a test gyógyításával törődnek és ez komoly hiányosság. Mivel a test csupán a hangszer, mel yel eljátsszák a dal amot. Ez a dal am azonban épp úgy lehet szomorú, bánatos vagy vidám, örömteli is. Ön ez utóbbit fogja tőlünk megkapni. Magának sok pénze van, a cél tehát az, hogy elköltse és élvezze. Akkor az életének újra lesz értelme. Egy olyan egyszerű… egyszerű… oly egyszerű…
 	Mrs. Rymeren lassanként különös bágyadtság vett erőt. Az orvos és a nővér alakja óriásivá nőtt, az egész világ kitágult. 
 	Doktor Constantine mélyen a szemébe nézett – Aludjon –
 	biztatta – aludjon! Szeme lecsukódik, mindjárt elalszik. 
 	Elalszik. Elalszik…
 	Rymer asszony szemei lecsukódtak. Egy csodálatos, óriási világban lebegett…
	 
	***

 Amikor kinyitotta a szemét, úgy érezte, mintha hosszú idő telt volna el. Halványan visszaemlékezett néhány dologra… furcsa, hihetetlen álmokra; aztán az ébredés érzete, majd újabb álmok. Emlékezett valami autóra, melyben egy ápolónői öltözékét viselő, sötétbőrű gyönyörű 	lány hajol föléje. 
 	Most már teljesen felébredt és az ágyában feküdt. 
 	Vagy tán nem is az ő ágya volt? Valamiképpen idegennek érezte, hiányzott belőle a kényelmes lágyság. Halványan a régi, csaknem elfeledett napokra emlékeztette. Amint megmozdult, megreccsent alatta az ágy. Rymer asszony ágya a Park Lane-en sohasem recsegett. 
 	Körülnézett. Ez a hely egész biztosan nem a Park Lane. 
 	Talán valami kórházban lenne? Nem, ez nem lehet kórház, még csak nem is szál oda. Kopár helyiség vette körül, a falaknak bizonytalan lilás árnyalata volt. Egyszerű
 	
 	mosdóál vány korsóval, mosdótál al, egy fiókos szekrény, meg egy fémláda, ennyiből ál t a teljes bútorzat. A falba vert szegeken idegen ruhák függtek, az ágyat, amelyen feküdt, agyonmosott takaró borította. 
 	– Hol vagyok? – rebegte Mrs. Rymer. 
 	Az ajtó felpattant és egy kövérkés asszonyka sietett be rajta. Pirospozsgás arcú, jókedvű nő volt. Feltűrt uj ú ruhája előtt kötényt viselt. 
 	– Ide! – kiáltotta. – Magához tért! Jöj ön be, doktor úr! 
 	Mrs. Rymer szóra nyitotta a száját, de elakadt a hangja, mert a molett asszonyka nyomában belépő férfi egyáltalán nem emlékeztetett az elegáns, barna bőrű Constantine-ra. 
 	Hajlott hátú, idős férfiú volt, aki vastag szemüveget viselt. 
 	– Így már jobb – mondta az ágyhoz lépve és megfogva Mrs. 
 	Rymer csuklóját. – Hamarosan sokkal jobban lesz, kedvesem. 
 	– Mi történt velem? – tudakolta Mrs. Rymer. 
 	– Valami különös rohama volt – válaszolta az orvos. – Egykét napig eszméletlenül feküdt. De azért nem túl komoly a dolog. 
 	– Alaposan ránk ijesztettél, Hannah – mondta a kövérkés nő. – Dührohamaid voltak, és olyan furcsa dolgokat hordtál össze. 
 	– Jól van, jól van, Gardner asszony – szólt rá korholólag az orvos. – Ne feledje, hogy nem szabad felizgatnunk a beteget. Ha ezt a szabályt betartjuk, akkor hamarosan teljesen felépül, kedvesem. 
 	– A munka miatt felesleges idegeskedned, Hannah –
 	folytatta Gardner asszony. – Mrs. Roberts a segítségemre sietett, így aztán egész jól megvagyunk. Te csak pihenj és gyógyulj meg, kedvesem. 
 	– De hát miért hívnak engem Hannah-nak? – kérdezte Mrs. 
 	Rymer. 
 	– Hát, mert ez a neved – válaszolta döbbenten Gardner asszony. 
 	– Nem, nem. Engem Ameliának hívnak. Amelia Rymer a nevem. Mrs. Abner Rymer vagyok. 
 	Az orvos és Mrs. Gardner pil antása találkozott. 
 	– Jó, jó, feküdj csak nyugodtan – bólogatott Mrs. Gardner. 
 	– Igen, most az a legfontosabb, hogy ne izgassa fel magát
 	– nyugtatgatta az orvos is, aztán kimentek. 
 	Mrs. Rymer semmit sem értett az egészből. Miért hívják őt Hannah-nak és miért váltottak olyan hitetlenkedő pil antást, amikor megmondta nekik a nevét? Hol az ördögben van tulajdonképpen? És mi történhetett vele? 
 	Lassan lecsúszott az ágyról. Elég bizonytalanul ál t a lábán, óvatosan mégis a kis ablakhoz botorkált és kitekintett rajta… egy falusi udvarra! Teljes értetlenséggel botladozott vissza az ágyába. Mit keres egy olyan vidéki házban, ahol soha életében nem járt eddig? 
 	Később Mrs. Gardner visszatért hozzá és egy tányér levest hozott tálcán. 
 	Rymer asszony nyomban kérdésekkel kezdte ostromolni. –
 	Mit keresek ebben a házban? Ki hozott ide? 
 	– Senki sem hozott ide, kedvesem. Ez az otthonod. 
 	Legalábbis itt élsz már öt esztendeje… de mostanáig sosem gyanítottam, hogy ilyen rohamaid lehetnek. 
 	– Hogy itt élek? Öt éve? 
 	
 	– Hát persze, Hannah drágám. Csak nem azt akarod mondani, hogy még mindig nem emlékszel rá? 
 	– Sosem éltem itt! És magát sem láttam azelőtt! 
 	– Ezt nyilván azért mondod, mert megbetegedtél és elfelejtetted. 
 	– Mondtam már, sohasem laktam itt! 
 	– De igen, kedvesem. – Azzal Gardner asszony felegyenesedett és hirtelen átsietett a szobán a fiókos szekrényhez, ahonnan egy bekeretezett, megfakult fényképpel tért vissza. 
 	Négy személy volt a képen; egy szakál as férfi, egy terebélyes hölgy (Mrs. Gardner), egy magas, sovány férfi, kedveskedő, bárgyú mosol yal az arcán és még valaki, nyomott mintázatú ruhában, a fején kendővel… ő maga! 
 	Mrs. Rymer döbbenten meredt a képre. Mrs. Gardner letette mel é a levest és csendesen kiosont a szobából. 
 	Rymer asszony gépiesen kanalazta a levest. Jóízű volt, erős és forró. Közben azonban szüntelenül dolgozott az agya. Vajon melyikük lehet a bolond? Mrs. Gardner vagy ő
 	maga? Mert egyikük egész biztosan az! De ráadásul itt van még ez az orvos is. 
 	– Amelia Rymer vagyok – jelentette ki magában határozottan. – Tudom, hogy Amelia Rymer vagyok, és ezt senki sem cáfolhatja meg. 
 	Miután elfogyasztotta a levest, a tányért visszatette a tálcára. Egy összehajtogatott újságon akadt meg a tekintete. Gépiesen felvette és megnézte a rajta lévő
 	dátumot október 19. Mikor is ment Mr. Pyne irodájába? 
 	Tizenötödikén vagy tizenhatodikán. Akkor hát három napja lehet beteg. 
 	– Az az átkozott orvos! – fakadt ki dühösen Mrs. Rymer. 
 	Ugyanakkor belső bizonytalanságot is érzett. Hal ott már olyan esetekről, amikor bizonyos személyek egyszerűen elfelejtették, hogy hol tartózkodtak éveken át. Attól tartott, hogy valami ilyesféle történhetett vele is. 
 	Lapozgatni kezdte az újságot, felületesen futva át az oldalakon, amikor egyszerre hirtelen megakadt a szeme az egyik cikken:
 	„Mrs. Abner Rymert, a néhai Abner Rymer özvegyét, a tegnapi nap folyamán, mentális ok miatt egy magánkórházba szállították. Az asszony az utóbbi két napon 
 	át 
 	csökönyösen 
 	azt 
 	állította, 
 	hogy 
 	ő
 	tulajdonképpen egy cselédlány, és Hannah Moorhouse a neve.” 
 	– Hannah Moorhouse! Hát erről van szó! Ő került az én helyembe, én pedig az övébe. Eszerint valami kettős cseréről lehet szó. Nos, ezt a félreértést rövidesen tisztázhatjuk! De ha kiderül, hogy az a minden háj al megkent Parker Pyne folytat valami ördögi manipulációt…
 	Ebben a pil anatban azonban szeme újra megakadt az újság egyik lapján szereplő Constantine néven. A név egy főcímben szerepelt. 
 	„DR. CONSTANTINE ÁLLÍTÁSA
 	Japánba történő elutazása előtt, tegnap este tartott búcsúelőadásán 
 	Claudius 
 	Constantine 
 	néhány
 	megdöbbentő kijelentést tett. Többek között azt ál ította, hogy bizonyíthatóan lehetséges a lélek egyik testből a másikba való átültetése. Mint elmondotta, Keleten végzett kísérletei során sikerrel hajtott végre egy kettős cserét, melynek során a hipnotizált A testből sikerült átültetnie a B
 	testbe a lelket, a B test lelkét pedig az A testbe. 
 	Elmondása szerint a kísérlet sikeréhez elengedhetetlenül szükséges, hogy a két test rendkívüli módon hasonlítson egymásra. Dr. Constantine szerint két egymáshoz hasonló egyén esetében a csere akadálytalanul végrehajtható. Ez főként ikreknél fordul elő, de hasonlatos a helyzet egymástól teljesen idegen, eltérő szociális helyzetű
 	egyéneknél 
 	is, 
 	az 
 	eredmény 
 	egyetlen 
 	lényeges
 	körülménytől, a feltűnő külsőleges hasonlóságtól függ.” 
 	Mrs. Rymer ledobta az újságot. – Az a gazember! 
 	Átkozott fekete gazember! 
 	Most már világossá vált számára az egész. Aljas összeesküvésnek esett áldozatul, melynek az volt a célja, hogy megkaparintsák a pénzét. Ez a Hannah Moorhouse is Mr. 
 	Pyne 
 	eszköze 
 	volt… 
 	valószínűleg 
 	ártatlanul. 
 	Kétségtelenül Pyne és az az ördögi Constantine agyalta ki ezt a fantasztikus tervet. 
 	De ő majd leleplezi őket! Megmutatja nekik! Törvény elé viszi az egész bandát! Mindenkinek elmondja, hogy… Mrs. 
 	Rymer hirtelen felhagyott a méltatlankodással. Eszébe jutottak a cikk részletei. Hannah Moorhouse sem volt könnyű eset, hiszen tiltakozott és ragaszkodott az eredeti egyéniségéhez. Aztán mire ment vele? 
 	– Szegény lányt bezárták egy elmegyógyintézetbe – vonta le a tanulságot Mrs. Rymer. 
 	Dermesztő borzongás futott végig a gerincén. 
 	
 	Elmegyógyintézet. Bezsuppolják oda az embert, és soha többé nem engedik ki. Minél inkább ál ítgatod, hogy épeszű
 	vagy, annál kevésbé hisznek neked. Ha egyszer odakerültél, ott is maradsz. Nem, ezt Mrs. Rymer semmiképpen sem kockáztathatja meg. 
 	Az ajtó kinyílt és Mrs. Gardner lepett be. 
 	– Ah, hát már meg is etted a levest, kedvesem? Ez nagyszerű! Hamarosan jobban érzed majd magad. 
 	– Mikor lettem rosszul? – tudakolta Mrs. Rymer. 
 	– 
 	Lássuk 
 	csak, 
 	három 
 	napja 
 	történt. 
 	Szerdán, 
 	tizenötödikén, úgy négy óra tájban ért a rosszul ét. 
 	– Ah! – A felkiáltás tele volt megértéssel. Hiszen éppen négy óra körül járt az idő, amikor Mrs. Rymer belépett dr. 
 	Constantine-hoz. 
 	– Beleroskadtál a székedbe – magyarázta Gardner asszony. – „Óh!” mondogattad, „Óh!” – pontosan így. Aztán pedig „Menten elnyom az álom” – mondtad álmos hangon. 
 	„Elalszom”. És úgy is tettél, amint mondtad. Mi pedig szépen ágyba dugtunk, aztán elküldtünk az orvosért. És azóta is itt vagy. 
 	– Gondolom, nincs más mód a kilétem megál apítására…
 	– próbálkozott Rymer asszony – …csupán az arcvonásaim alapján, nemde? 
 	– Hát persze, mi egyéb lehetne alkalmasabb módszer erre, mint az ember arca. Meg aztán ott van az anyajegyed is, ha az jobban megfelel. 
 	– Anyajegy? – csil ant fel Mrs. Rymer szeme. Neki ugyanis nem volt anyajegye. 
 	– Ott van közvetlenül a jobb könyököd alatt – jelentette ki Mrs. Gardner. – Nézd meg magad, drágám. 
 	– Ez majd bebizonyítja – dünnyögte magában Mrs. Rymer. 
 	Tudta, hogy semmiféle anyajegy sincs a jobb könyöke alatt. 
 	Felhajtotta hát a hálóinge uj át és… ott volt az anyajegy. 
 	Mrs. Rymer könnyekre fakadt. 
	 
	***

 Négy nappal később Rymer asszony felkelt az ágyából. 	Számos tervet kidolgozott ez idő alatt, de végül valamennyit elvetette. 
 	Magyarázatképpen megmutathatta volna az újságcikket Gardner asszonynak és az orvosnak. De vajon hinnének-e neki? Mrs. Rymer erősen kételkedett ebben. 
 	Mi lenne, ha elmenne a rendőrségre? Ők talán hinnének neki? Ismét csak nemleges választ kel ett adnia a kérdésre. 
 	Akkor legalább elmehetne Mr. Pyne irodájába. Még ez az ötlet tűnt számára legelfogadhatóbbnak. Főként azért, mert szeretné a képébe vágni annak a hájas gazembernek, hogy miként vélekedik róla. Mindössze egyetlen akadály gördült a terv végrehajtása elé: nevezetesen az, hogy jelenleg Cornwal ban volt (legalábbis így tudta), és nem volt pénze arra, hogy Londonba utazzék. Két és negyed penny egy kopott pénztárcában, pil anatnyilag ennyi volt minden vagyona. 
 	Így aztán négy nap után Mrs. Rymer úgy döntött, hogy pil anatnyilag elfogadja a helyzetet úgy, ahogy van. Hannah Moorhouse-nak kel lennie, hát akkor Hannah Moorhouse lesz. Belenyugszik a dolgok jelenlegi ál ásába, de később, mihelyt elegendő pénze lesz, elutazik Londonba és alaposan megizzasztja azt a csalót a saját barlangjában. 
 	Mrs. Rymer tehát határozottan, és szinte jókedvűen, egyfajta ironikus beletörődéssel alakította szerepét. Úgy látszik, a történelem néha valóban ismétli önmagát. Az itteni élete lánykorára emlékeztette. Milyen régen is volt!…
 	A kényelemben töltött évek után ugyan kissé nehezére esett a munka, de az első hetet követően egészen belerázódott a vidéki életbe. 
 	Gardner asszonyság jókedélyű, kedves asszony volt. A férje, egy jól megtermett, csendes férfi, szintén kedvesen viselkedett vele szemben. A vékonydongájú, esetlen férfi, akit a fényképen is látott, eltávozott. Egy másik férfisegítség jött helyette. Derűs hangulatú negyvenöt év körüli óriás személyében. Lassú beszédűnek és még lassúbb felfogásúnak tűnt, kék szemei félénken csil ogtak. 
 	Teltek-múltak a hetek, végül felvirradt az a nap, amikor Mrs. 
 	Rymernek összegyűlt annyi pénze, hogy kifizethette volna egy londoni utazás költségét. De valahogy mégsem ment el. Egyre csak halogatta a dolgot. Elvégre van rá időm bőségesen, 
 	gondolta. 
 	Visszariasztotta 
 	az
 	elmegyógyintézettől való rettegés is. Elvégre az a gazfickó Parker Pyne igazán agyafúrt kókler. Könnyedén keríthet egy orvost, aki ráfogja, hogy bolond, aztán máris eltüntetik szem elől, anélkül, hogy bárki is tudomást szerezne róla. 
 	– Arról nem is beszélve – mondta magában Mrs. Rymer hogy egy kis változatosság csak hasznára válik az embernek. 
 	Így aztán továbbra is korán kelt és keményen dolgozott. 
 	Joe Welsh, az új béres a tél beál tával megbetegedett, és a két asszonyra maradt az ápolása. A termetes férfi kénytelen-kel etlen beletörődött a helyzetébe. 
 	Lassanként a tavasz is elérkezett; a réten kinyíltak a vadvirágok és valami csalóka zsongás áradt szét a levegőben. Joe Welsh mindenben segített Hannah-nak, amiben csak lehetett, az asszony pedig odaadóan ápolta a férfit. 
 	Néha együtt sétálgattak vasárnaponként. Joe is özvegy volt. A felesége négy esztendeje hunyt el és a halála óta –
 	mint azt őszintén beval otta –, valamivel többet ivott a kel eténél. 
 	Mostanában azonban egyre kevesebbet járt el a Crown-ba. 
 	Helyette viszont néhány új ruhát csináltatott magának. Mr. 
 	és Mrs. Gardner cinkos pil antásokat váltva nyugtázta a változásokat. 
 	Hannah gyakran tréfálkozott Joe-val, kifigurázta az ügyetlensége miatt. A férfi azonban édeskeveset törődött ezzel. Továbbra is felénknek, de boldognak látszott. 
 	A kikeletet szokás szerint a nyár követte… Forró volt a nyár ebben az évben és mindenkire kemény munka hárult. 
 	A betakarítás ideje elmúlt, s a falevelek apránként vörös és arany színt öltöttek. 
 	Október nyolcadikát mutatott a naptár. Hannah éppen káposztát vagdosott és felpil antott a munkájából. Ekkor vette észre a kerítésre támaszkodó Parker Pyne-t. 
 	– Maga! – kiáltotta elful adó hangon Hannah, alias Mrs. 
 	Rymer. – Maga…! – Elég hosszú időbe telt, mire ki tudta nyögni, ami kikívánkozott belőle, de akkor aztán ömlött belőle a szó, míg csak el nem akadt a lélegzete. 
 	
 	Mr. Parker Pyne elhúzott száj al hal gatta. – Teljes mértékben egyetértek magával – válaszolta, amikor végre szóhoz jutott. 
 	– Maga hazug csaló! – rikácsolta Mrs. Rymer, immáron sokadszor ismételve önmagát. – Maga, meg a drágalátos Constantine-je az átkozott hipnotizálásukkal… Azt a szerencsétlen Hannah Moorhouset meg szépen diliházba záratták! 
 	– Szó sincs róla! – szakította félbe a szidalomáradatot Parker Pyne. – Elég tévesen ítélt meg engem, asszonyom. 
 	Hannah Moorhouse ugyanis nincs a bolondokházában, annál is inkább, mivel sohasem létezett. 
 	– Csakugyan? – kételkedett Mrs. Rymer. – Hát a fénykép, amit a saját szememmel láttam? 
 	– Hamisítvány – vágta rá Parker Pyne. – Egész egyszerű
 	retusálás. 
 	– Na és a róla szóló újságcikkek? 
 	– Külön erre a célra készítettünk egy egész újságot, hogy a két hír teljességgel meggyőző legyen. Mint ahogy sikerült is. 
 	– Az a gazember Constantine doktor! – füstölgött az asszony. 
 	– Álnév… az egyik barátom használta, akinek kitűnő
 	tehetsége van az efféle színészi alakításokhoz…
 	Mrs. Rymer felhorkant. – Aha! A végén még bemeséli nekem, hogy nem is voltam hipnotizálva! 
 	– Ami azt il eti, csakugyan nem volt. A kavéjába indiai kender kivonatát keverték. Azután még más kábítószert is kapott és kocsival hoztuk ide, majd hagytuk, hogy magához térjen. 
 	– Eszerint Mrs. Gardner valóban itt lakik? – kérdezte Mrs. 
 	Rymer. Parker Pyne bólintott. 
 	– Maga pedig szépen lefizette őt, ugye? Vagy teletömte a fejét valami ravasz hazugsággal! 
 	– El enkezőleg – válaszolta a férfi. – Mrs. Gardner vakon megbízik bennem, mert egy ízben megmentettem a fiát a börtöntől. 
 	Mr. Pyne oly hangon mondta ezt, ami arra késztette Rymer asszonyt, hogy témát változtasson. – És az anyajegy? –
 	kérdezte. 
 	A férfi mosolyogva pil antott az asszony karjára. – Amint látom, máris fakul, és hat hónap múlva nyoma sem lesz. 
 	– De hát végtére is mi volt az értelme ennek az egész marhaságnak? Bolondot csinált belőlem, cseléddé alacsonyított le… amikor a bankban ott hever a rengeteg pénzem. Kérdeznem sem kel , anélkül is biztosra veszem, hogy szépen kisegítette magát belőle, kedves barátom! 
 	Ugye erre ment ki az egész manipuláció? 
 	– Nem tagadom – ismerte be Parker Pyne –, hogy mialatt maga kábítószerek hatása alatt ál t, szereztem egy ügyvédi meghatalmazást és hm… a távol étében én irányítottam a pénzügyeit. De megnyugtathatom, kedves asszonyom, hogy a kialkudott ezer fonton kívül egyetlen fil érje sem vándorolt át a zsebembe. Sőt, igazság szerint a jövedelmező befektetések következtében még növeltem is a tőkéjét. – A férfi jókedvűen rámosolygott az asszonyra. 
 	– Akkor meg miért…? – kezdte az asszony. 
 	– Hadd tegyek fel magának egy kérdést, Mrs. Rymer –
 	
 	vágott közbe Parker Pyne. – Maga becsületes nő, ezért tudom, hogy kertelés nélkül válaszol a kérdésemre. Az érdekelne, hogy boldog-e mostanában? 
 	– Boldog!!! Hát ez aztán már mindennek a teteje! –
 	csattant fel az asszony. – Elharácsolja az ember pénzét, és még van képe megkérdezni, hogy boldog vagyok-e! Tudja mit, már-már kezdem megkedvelni az arcátlanságáért. 
 	– Úgy látom, még mindig nagyon feldúlt – ál apította meg a férfi –, de hát ez már csak így természetes. Mégis, mit szólna hozzá, Mrs. Rymer, ha pár pil anatra hagynánk feledésbe merülni a gonosztetteimet? Emlékezzen csak vissza arra, amikor éppen ma egy esztendeje, betért az irodámba. Akkoriban boldogtalan ember volt. Elárulná, hogy most is boldogtalan-e? Mert ha igen, akkor a bocsánatát kérem és egyúttal közlöm, miszerint minden lehetősége megvan arra, hogy megfelelő lépéseket tegyen el enem. Továbbá visszafizetem a honoráriumként felvett ezer fontját is. Mondja meg tehát, Mrs. Rymer, hogy jelenleg is boldogtalan-e? 
 	Az asszony Parker Pyne-re pil antott, de amikor megszólalt, lesütötte a szemét. 
 	– Nem, nem vagyok boldogtalan. – A hangjából el ágyulás érződött. – E tekintetben igaza van, ezt el kel ismernem. 
 	Abner halála óta sohasem voltam ilyen boldog, mint mostanában. Hamarosan… hamarosan összeházasodunk Joe Welsh-szel, aki… itt dolgozik. Éppen a jövő vasárnap jelentjük be az eljegyzésünket. 
 	– Igen ám, de most egy csapásra minden megváltozott. 
 	Mrs. Rymer arca elvörösödött és egy lépést tett előre. 
 	
 	– Mit ért azon, hogy… megváltozott? Azt hiszi talán, hogy ha az enyém lenne a világ összes pénze, az egy csapásra úrhölgyet csinálna belőlem? Köszönöm szépen, de nem szándékozom többé semmirekel ő, lebzselő lady lenni. Joe tökéletesen megfelel nekem, én pedig neki. Egymáshoz il ő
 	pár vagyunk és hiszek abban, hogy boldogok leszünk együtt. Ami pedig önt il eti, Mr. Nózis Parker, sürgősen hordja el innen magát és ne üsse bele az orrát olyasmibe, ami nem tartozik magára! 
 	Parker Pyne a zsebébe nyúlt, előhúzott egy papírlapot és odanyújtotta 
 	az 
 	asszonynak. 
 	– 
 	Itt 
 	az 
 	ügyvédi
 	meghatalmazás – mondta. – Mi legyen vele, összetépjem? 
 	Úgy vélem, mostantól ismét átveszi a vagyona irányítását, nemde? 
 	Mrs. Rymer különös arckifejezést öltött, és visszautasította az okmányt. 
 	– Vigye csak. Súlyos vádakat vágtam a fejéhez… és akadt köztük, amit meg is érdemelt. Maga határtalanul aljas fráter, de egye fene, attól még megbízom magában. 
 	Hétszáz fontot helyeztem el az itteni bankban. Ebből vehetünk egy kis farmot, ahol majd gazdálkodhatunk. A többit… a többit kapják meg a kórházak. 
 	– Mégsem gondolhatja komolyan, hogy a teljes vagyonát a kórházaknak adja! 
 	– Márpedig ez a szándékom. Joe egy kedves, aranyos fickó, de gyenge akaratú. Ha pénz kerül a kezébe, egy-kettőre tönkreteszi őt. Már sikerült leszoktatnom az ivásról és nem szeretném, ha újra rákapna. Hál' Istennek elég jól megismertem 
 	önmagamat. 
 	Többé 
 	nem 
 	fogom
 	
 	megengedni, hogy a pénz a boldogságom útjába ál jon. 
 	– Maga nagyszerű asszony – jelentette ki Mr. Pyne megfontoltan. – Tudja, hogy ezer nő közül csak egy gondolkodna így? 
 	– Akkor ezer nő közül csak annak az egynek van józan esze – mondta Mrs. Rymer. 
 	– Kalapot emelek maga előtt – folytatta Parker Pyne, és valahogy furcsán csengett a hangja. S amint mondta, úgy is tett: nagy komolyan megemelte a kalapját és távozott. Mrs. 
 	Rymer még utánakiáltott. – De ügyeljen rá, hogy Joe sohase tudja meg! 
 	Ott ál t az asszony a lenyugvó nappal a háta mögött, egy nagy zöld káposztával a kezében, hátravetett fej el, szögletes vál akkal. Egy parasztasszony csodás alakja a lebukó nap előtt. 
 	
 	MINDENT MEGKAPOTT, AMIT
 	CSAK AKART? 
 	„Par ici, madame.” 
 	A magas, bundás hölgy sietősen lépkedett a poggyászokkal súlyosan megrakott hordár nyomában a lyoni pályaudvar peronján. 
 	Sötétbarna kötött kalapkáját kacéran lehúzta az egyik szemére és fülére. A másik oldalról viszont bájos profilt láttatott, kagylófülecskéje körül pedig apró aranyfürtöcskék göndörödtek. Rendkívül bájos teremtés volt ez a tipikusan amerikai külsejű lány, nem csoda, ha a férfiak többsége utána fordult, amint a várakozó szerelvény magas kocsijai mel ett igyekezett. 
 	A vagonok oldalára függesztett táblák jelezték a vonat útvonalát. 
 	„PÁRIZS–ATHÉN, 
 	PÁRIZS–BUKAREST, 
 	PÁRIZS–
 	ISZTAMBUL.” 
 	Az utolsó táblát viselő kocsinál a hordár hirtelen megál t. 
 	Kicsatolta a bőröndöket összetartó szíjakat, mire azok nehézkesen a földre csusszantak. 
 	– Voici, madame. 
 	A lépcsőnél ál ó hálókocsikalauz előrelépett és megszólalt: – Bonsoir, madame. – A hangjából tiszteletteljes hódolat érződött, ami nyilván a méregdrága és pompás pézsmabundának szólt. 
 	A nő odanyújtotta a jegyét. A kalauz rápil antott. – Hatos szám – mondta –, erre parancsoljon! 
 	Fürge mozdulattal fel endült a vagon lépcsőjén, a nő pedig követte. Amint végigsietett a folyosón a kalauz nyomában, csaknem beleütközött egy termetes úrba; aki az övével szomszédos fülkéből lépett ki. Egy pil anatra láthatta a férfi jóságos tekintetű, széles arcát. 
 	– Voici, madame. 
 	A kalauz megmutatta a csinos utas fülkéjét, aztán lehúzta az ablakot és intett a hordárnak. Egyik segítője átvette a bőröndöket és felrakta őket a csomagtartóra. A hölgy elfoglalta a helyét. 
 	Kényelmesen elhelyezkedett és letette maga mel é az ülésre a kis bíborszínű táskáját meg a retiküljét. Elég meleg volt a kocsiban, ő azonban mégsem vetette le a bundáját. 
 	Elmerengve bámult az ablakon kifelé. Nyüzsgő sokaság sietett ide-oda a peronon. Rikkancsok és mozgóárusok kínálgatták a portékájukat: hírlapot, csokoládét, párnát, gyümölcsöt és ásványvizet. Bár néhány árus a nő felé nyújtotta áruját, ő azonban ügyet sem vetett rájuk, elgondolkodva nézett keresztül rajtuk. A Gare de Lyon lassanként eltűnt a szemei elől. Arcán szomorúsággal vegyes nyugtalanság tükröződött. 
 	– Elkérhetném az útlevelét, madame? 
 	Mivel a szavak semmi hatást sem gyakoroltak a csinos utasra, az ajtóban ál ó kalauz megismételte a kérdést. Elsie Jeffries meglepődve emelkedett fel. 
 	– Óh, elnézést kérek, nagyon mélyen elgondolkodtam. 
 	– Az útlevelét, madame. 
 	A nő kinyitotta a retiküljét, kivette belőle az útlevelét és átnyújtotta a kalauznak. 
 	– 
 	Minden 
 	rendben 
 	lesz, 
 	madame. 
 	Személyesen
 	gondoskodom 
 	mindenről 
 	– 
 	a 
 	jegyvizsgáló 
 	rövid, 
 	jelentőségteljes szünet után folytatta – Egészen Isztambulig Önnel tartok. 
 	Elsie elővett egy ötven frankos bankjegyet és odaadta a kalauznak. 
 	Az 
 	magától 
 	értetődően 
 	elvette, 
 	majd
 	megkérdezte, hogy az utas mikor óhajt ebédelni, és mikorra készítsék elő az ágyat. 
 	Éppen a megbeszélés végére értek, amikor az étkezőkocsi pincérje rohant végig a folyosón, vadul rázva a kis csengőjét. – Premier service! Premier service! –
 	kiáltozta. 
 	Elsie felál t és kihámozta magát a vastag bundából. Futó pil antást vetett magára a tükörben, aztán felvette a neszesszerét meg a kézitáskáját és kilépett a folyosóra. 
 	Alig tett néhány lépést, amikor a pincér már rohanva igyekezett visszafelé. Az összeütközést elkerülendő, Elsie egy pil anatra belépett a szomszédos fülkébe, ami most üresen ál t. Miután a pincér elhaladt, a nő is indulni készült, amikor pil antása önkéntelenül az ülésen heverő poggyász címkéjére esett. 
 	A sertésbőrből készült, kissé már kopottas bőrönd címkéjén a következő szöveg ál t: „J. Parker Pyne, úticél Isztambul”. Magán a bőröndön is ott szerepelt a név monogramja: „P.P.” 
 	A hölgy arcára a meglepetés kifejezése ült, egy pil anatig még tétován ál t a folyosón, aztán visszatért a saját fülkéjébe. Felemelte a The Times aznapi példányát, ami az asztalon feküdt néhány magazinnal és könyvekkel egyetemben. 
 	Tekintete végigfutott az első lapon lévő hirdetéseken, de amit keresett, nem volt ott. Kissé elkomorodva indult az étkezőkocsiba. 
 	A pincér egy kis, két személyes asztalhoz vezette, amely mel ett már ült valaki, ugyanaz a férfi, akivel csaknem összeütközött a folyosón. Ezenkívül ő volt a disznóbőr táska tulajdonosa. 
 	Elsie félénken vette szemügyre. A férfi nagyon kedvesnek és jóságosnak tűnt, és valami megmagyarázhatatlan nyugalom áradt belőle. Tartózkodó angol módjára viselkedett és csak akkor szólalt meg, amikor a gyümölcs került az asztalra. 
 	– Rettentően meleg van itt – jegyezte meg. 
 	– Valóban – értett egyet vele Elsie. – Igazán kinyithatná valaki az ablakot. 
 	A férfi sajnálkozva mosolygott. – Attól tartok, lehetetlent kíván. Sajnos, rajtunk kívül minden jelenlévő tiltakozna el ene. 
 	Elsie beleegyezően mosolygott. Ezután mindketten hal gatásba mélyedtek. 
 	Miután felszolgálták a kávét, megérkezett a szokásos, megfejthetetlen számla is. Elsie ráhelyezett néhány bankjegyet, majd összeszedte a bátorságát és megszólalt. 
 	– Bocsásson meg Mr. Parker Pyne – mormogta. – De megláttam a nevét a bőröndjén… Nem maga az véletlenül… aki…? 
 	A nő bizonytalanságát látva a férfi gyorsan a segítségére sietett. 
 	– Valószínűnek tartom, hogy én vagyok az, akire gondol…
 	– Azzal idézett az újsághirdetésből, amit Elsie többször is elolvasott a The Timesban, s amit röviddel ezelőtt hiába keresett a legfrissebb számban. – „Boldog ön? Mert ha nem, keresse fel Mr. Parker Pyne-t”. Igen, valóban én vagyok az. 
 	– Nahát! – szaladt ki Elsie száján. – Milyen… milyen furcsa véletlen! 
 	A férfi a fejét rázta. – Nem éppen. A maga nézőpontjából talán különös, az enyémből viszont egyáltalán nem az. –
 	Megnyugtató mosol yal hajolt előre. Az étkezőkocsiban már csak 
 	néhányan 
 	lézengtek. 
 	– 
 	Eszerint 
 	magácska
 	boldogtalan? – tudakolta. 
 	– Nos… – kezdte Elsie, de rögtön abba is hagyta. 
 	– Máskülönben aligha találta volna olyan furcsának a találkozásunkat – mondta a férfi. 
 	Elsie még habozott egy pil anatig, annak el enére, hogy megnyugtatólag hatott rá Mr. Parker Pyne személyes varázsa. – I… igen – ismerte be végül. – Valóban boldogtalan vagyok, jobban mondva inkább aggaszt valami. 
 	A férfi együttérzően bólogatott. 
 	– Az a helyzet – folytatta Elsie –, hogy valami nagyon furcsa dolog történt velem… és nem tudom mire vélni. 
 	– Bízom benne, hogy elmeséli nekem – mondta Mr. Pyne. 
 	Elsie újra a hirdetésre gondolt. Edwarddal gyakran szóba hozták, és jókat kacagtak rajta. Álmában sem gondolta volna soha, hogy éppen ő… Talán jobb lenne, ha mégsem… Hiszen könnyen lehet, hogy ez a Parker Pyne egy sarlatán… de hát olyan rendesnek látszik! 
 	Elsie tehát döntött. Bármit hajlandó megtenni a megkönnyebbülése érdekében. 
 	– Elmondom magának. Konstantinápolyba utazom és ott találkozom a férjemmel. Sok üzletet köt Keleten, és az idén is úgy találta, hogy érdemes lesz odamennie. Ő tíz nappal korábban indult, hogy elintézze az üzleti ügyeit, mire én odaérek. Olyan izgatott vagyok, gondolja csak el, mostanáig sohasem jártam még külföldön. Hat hónapig Angliában időztünk. 
 	– Mindketten amerikaiak? 
 	– Igen. 
 	– És bizonyára nem régóta házasok, ugye? 
 	– Másfél éve volt az esküvőnk. 
 	– Boldogok? 
 	– Óh, persze! Edward valóságos angyal. – Aztán némi tétovázás után hozzátette. – No, annyira azért mégsem, csak egy kissé… szóval úgy mondanám inkább, hogy nagyon rendes. Tudja, hogy van ez: puritán ősök és a többi. 
 	De ettől függetlenül igazán drága – tette hozzá sietve. 
 	Mr. Pyne elgondolkodva méregette a fiatalasszonyt vagy két percen át, aztán biccentett. – Folytassa csak! 
 	– Egy héttel Edward elindulása után kezdődött az egész. 
 	Éppen levelet írtam a dolgozószobájában, és amikor felvettem az itatóst, láttam, hogy a papír vadonatúj, csupán néhány sornyi írás látszik rajta. Előtte olvastam egy detektívregényt, melyben az itatóson rejtőzött a megoldás. 
 	
 	Így aztán csupa szórakozásból odatartottam a tükör elé. 
 	Tényleg csak játékból tettem, Mr. Pyne… eszem ágába se jutott kémkedni Edward után, vagy ilyesmi. Annál is inkább, mivel a férjem szelíd, mint a bárány, és nem érdemelne meg ilyesmit. 
 	– Persze, persze, tökéletesen megértem. 
 	– Könnyedén el lehetett olvasni az írást az itatóson. Először a „feleség” szó ál t ott, aztán a „Simplon Expressz”, lej ebb pedig egy teljes sor „közvetlenül Velence előtt lesz rá a legkedvezőbb alkalom”. – Az asszonyka ezzel be is fejezte az elbeszélését. 
 	– Különös – csücsörített a szájával Mr. Pyne. – Felettébb különös. Biztosan felismerte a férje kézírását? 
 	– Óh, igen. Ha tudná, mennyit törtem a fejem, de képtelen vagyok rájönni, miért írhatott egy olyan levelet, amelyben ezek a szavak szerepeltek. 
 	– Tehát „közvetlenül Velence előtt lesz rá a legkedvezőbb alkalom” – ismételte az idézetet Mr. Parker Pyne. –
 	Csakugyan rendkívül különös. 
 	Mrs. Jeffries előrehajolt és reményteljes várakozással meredt a férfira. 
 	– Mit tegyek? – tette fel a lényegretörő kérdést. 
 	– Attól tartok, hogy a válasszal várnunk kel Velencéig –
 	felelte Parker Pyne. Felemelte az asztalról a menetrendet. 
 	– Lássuk csak a vonatunk útvonalát! Aha, holnap délután két óra huszonhétkor kel Velencébe érkeznünk. 
 	Találkozott a tekintetük, aztán Parker Pyne azt mondta: –
 	Bízza csak rám a dolgot. 
	 
	***

 	***
 	Öt perc múlva két óra. A Simplon Expressz tizenegy percet késett. Jó negyedórája haladtak át Mestre-en. 
 	Mr. Parker Pyne a fülkéjében ült Mrs. Jeffries-szel. Eddig kel emes és eseménytelen volt az útjuk. Most azonban közeledett a pil anat, amikor történnie kel ett valaminek, ha egyáltalán történni fog valami. Parker Pyne és Elsie szemben ült egymással. A fiatalasszony szíve hevesen dobogott. Riadt pil antásai a férfi tekintetét keresték, mert csak ott várhatott valami megnyugvást. 
 	– Feleslegesen aggódik – mondta a férfi. – Teljes biztonságban van. Láthatja, itt vagyok maga mel ett. 
 	Váratlanul sikoltás hal atszott a folyosóról. 
 	– Óh, nézzék… nézzék! Ég a vonat! 
 	Elsie és Mr. Pyne egyetlen ugrással kint termett a folyosón. 
 	Egy ijedt, szlávos külsejű nő drámai mozdulattal mutatott előre. Az első fülkék egyikéből sűrű füst gomolygott elő. 
 	Parker Pyne Elsie-vel együtt odarohant, aztán többen is csatlakoztak hozzájuk. A fülkében szinte áthatolhatatlan füst lebegett. Az elől lévők köhögve húzódtak hátrább. Közben megérkezett a kalauz is. 
 	– Pánikra semmi ok, messieurs et dames! – kiáltozta. – A fülke üres. Le feu… a tüzet pedig nyomban eloltjuk. 
 	Erre nyomban tucatnyi kérdés és válasz egyesült zsibongó hangzavarba. A vonat éppen Velencét a szárazfölddel összekötő hídon robogott át. 
 	Mr. Parker Pyne hirtelen sarkon fordult, aztán utat törve magának a riadtan csoportosuló sokaságon, gyors léptekkel igyekezett vissza Elsie fülkéjébe. A szlávos külsejű hölgy ott ült és mélyeket lélegzett a nyitott ablakon külsejű hölgy ott ült és mélyeket lélegzett a nyitott ablakon át. 
 	– Már megbocsásson, madame, de ez nem a maga fülkéje. 
 	– Tudom, tudom – válaszolta a hölgy. – Pardon, a megrázkódtatás, 
 	az 
 	ijedtség… 
 	és 
 	a 
 	szívem. 
 	–
 	Visszahanyatlott az ülésre, és a nyitott ablak felé intett. 
 	Szinte fuldokolva kapkodott levegőért. 
 	Parker Pyne az ajtóban ál va beszélt hozzá atyáskodó, megnyugtató hangon. – Nincs mitől félnie – mondta. – Egy pil anatra sem tartottam attól, hogy komoly tűzvész fenyegetne bennünket. 
 	– Nem? Óh, milyen megnyugtató. Máris jobban érzem magam – félig felemelkedett. – Akkor vissza is megyek a fülkémbe. 
 	– Maradjon még – Mr. Parker Pyne gyengéden visszatartotta. – Arra kel kérnem madame, hogy várjon egy pil anatig. 
 	– De monsieur, ez felháborító! 
 	– Értse meg, madame, maradnia kel ! 
 	A férfi hangja most már ridegen csengett. A nő kénytelen-kel etlen ülve maradt, de rosszal óan meredt rá. Hamarosan Elsie lépett be. 
 	– Úgy fest a dolog, hogy egy füstbomba okozta az egész riadalmat – közölte kiful adva. – Valami ostoba tréfa lehetett. A kalauz joggal dühöng és mindenkit kifaggat… –
 	A nő hirtelen elhal gatott a fülke másik utasára bámulva. 
 	– Mrs. Jeffries – mondta Parker Pyne –, elárulná, hogy mit tart abban a skarlátszínű kis táskában? 
 	– Az ékszereimet. 
 	
 	– Legyen olyan kedves és nézze meg, hogy nem hiányzik-e belőle valami! 
 	A szlávos hölgy hirtelen szóáradatban tört ki. Franciául kezdett hadarni, hogy jobban kifejezze az indulatait. 
 	Közben Elsie felemelte az ékszeres tarsolyt. – Óh! – fakad ki – nyitva van! – kiáltotta. 
 	– …Et je porterai plainte á la Compagnie de Wagons-Lits
 	– fejezte be a szlávos kinézésű nő. 
 	– Eltűnt! – sikoltott fel Elsie. – Minden eltűnt! A gyémántkarkötőm! És a nyakláncom is, amit a papától kaptam! A smaragd- és rubinköves gyűrűim és a csodálatos gyémánt brosstűim. Még az a szerencse, hogy a gyöngysorom éppen rajtam volt. Óh, Mr. Pyne, mitévők legyünk most? 
 	– Ha vál alja, hogy előkeríti a kalauzt, én gondoskodom róla, hogy ez a nő ne hagyhassa el a fülkét, míg ide nem érnek. 
 	– Scélérat! Monstre! – rikkantotta a szlávos hölgy, aztán további sértő kifejezések áradatával il ette Mr. Pyne-t. A vonat közben befutott Velencébe. 
 	A következő fél óra eseményeit röviden össze lehet foglalni. Mr. Parker Pyne néhány különféle hivatalnokkal tárgyalt, néhány különféle nyelven. és vereséget szenvedett. 
 	A gyanúsított hölgy ugyanis ragaszkodott ahhoz, hogy átkutassák, és nem esett csorba a becsületén. Mivel az ékszereket nem találták nála. 
 	Velence és Trieszt között Mr. Parker Pyne és Elsie alaposan megvitatták az ügyet. 
 	– Mikor látta utoljára az ékszereit? 
 	
 	– Ma reggel. Akkor tettem vissza a zafír fülbevalót, amit tegnap viseltem és kicseréltem egyszerű gyöngyre. 
 	– Tehát ma reggel még hiánytalanul megvoltak az ékszerei? 
 	– Őszintén szólva annyira aprólékosan nem néztem meg. 
 	Nem látszott kevesebbnek, mint egyébként. Egy gyűrű vagy hasonló apróság talán hiányozhatott, de több semmi esetre sem. 
 	Mr. Parker Pyne bólintott. – És amikor ma reggel a kalauz rendbe rakta a fülkéjét? 
 	– Akkor nálam volt a táska… az étkezőkocsiban. Mindig magammal vittem. Soha nem hagytam el, csak amikor az előbb kirohantam. 
 	– Eszerint – töprengett Parker Pyne – nem lehetett más a tolvaj, csakis az a sértődött és ártatlan madame Subayska vagy hogy hívják. De mi az ördögöt csinálhatott az ékszerekkel? Hiszen csak másfél percig tartózkodott itt…
 	ez arra elég idő ugyan, hogy egy álkulccsal kinyissa a táskát és kivegye az ékszereit… de mit csinált velük azután? 
 	– Nem adhatta át valakinek? 
 	– Aligha. Én gyorsan visszasiettem. Ha bárki kijött volna a fülkéből, biztosan észrevettem volna. 
 	– Akkor talán kidobta valakinek az ablakon át. 
 	– Kiváló gondolat, mindössze az a bökkenő, hogy éppen a tenger felett robogtunk. A hídon haladt át a vonat. 
 	– Előfordulhat, hogy a fülkében rejtette el. 
 	– Hát nézzünk utána. 
 	Elsie óriási energiával látott a kutatáshoz. Parker Pyne viszont gondolataiba mélyedve, elég felületesen vette ki a részét a keresésből Amikor ezért korholást kapott, mentegetőzni kezdett. 
 	– Most jut eszembe, hogy egy fontos táviratot kel küldenem Triesztbe
 	– magyarázkodott. 
 	Elsie hűvösen fogadta a mentegetőzését. Parker Pyne tekintélye szinte semmivé foszlott előtte. 
 	– Attól tartok, hogy nincs túlzottan megelégedve velem, Mrs. Jeffries – mondta türelmesen. 
 	– Hát nem járt valami észveszejtő sikerrel! – vágta vissza a lány. 
 	– De drága hölgyem, hadd emlékeztessem rá, miszerint én nem vagyok detektív. A tolvajlás meg az ehhez hasonló bűntények nem az én asztalom. Az én világom az emberi szív. 
 	– Szóval egy kissé letört voltam, amikor felszál tam a vonatra – kesergett Elsie –, de az semmiség volt ahhoz képest, ahogy most érezem magam! Egész vödröket tele tudnék zokogni a könnyeimmel. A gyönyörű szép karperecem… a smaragd gyűrű, amit Edwardtól kaptam az eljegyzésünkre! 
 	– De bizonyára biztosítva vannak tolvajlás esetére? –
 	vetette közbe Parker Pyne. 
 	– Nem is tudom. Igen, valószínűleg biztosítva vannak. Az ember ékszereihez fűződő érzelmeit azonban nem lehet biztosítani, Mr. Pyne. 
 	A vonat lassítani kezdett. Parker Pyne kibámult az ablakon. 
 	– Triesztbe érünk – mondta – Fel kel adnom a táviratot. 
 	
 	***
 	– Edward! – Elsie arca felragyogott, amikor megpil antotta az isztambuli pályaudvar peronján elébe siető férjét. Ebben a pil anatban még az ékszerei elvesztéséről is megfeledkezett. Megfeledkezett az itatóspapíron talált furcsa szavakról. Mindenről megfeledkezett, kivéve arról, hogy néhány napon át nem látta a férjét, aki a józanságán és becsületességén kívül még rendkívül vonzó férfi is. 
 	Már éppen távozni készültek a pályaudvarról, amikor valaki 
 	könnyedén 
 	megveregette 
 	Elsie 
 	vál át. 
 A

 	fiatalasszony megfordulva Parker Pyne vidáman ragyogó, barátságos arcával találta szembe magát. 
 	– Mrs. Jeffries – mondta –, meglátogatna engem fél óra múlva a Tokatlian Hotelben? Őszintén remélem, hogy valami jó hírrel szolgálhatok önnek. 
 	Elsie bizonytalanul Edwardra pil antott, aztán bemutatta egymásnak a férfiakat. – A… hm… a férjem… Ez az úr pedig Mr. Parker Pyne. 
 	– Úgy vélem, a felesége nyilván megtáviratozta, hogy el opták az ékszereit – mondta Parker Pyne. – Ami engem il et, megtettem, ami tőlem telt, hogy segítsek neki a visszaszerzésben. Azt hiszem, fél óra múlva kedvező
 	híreket közölhetek vele. 
 	Elsie kérdően pil antott Edwardra, aki késedelem nélkül válaszolt. 
 	– Jól teszed, ha elmégy, drágám. Ugye a Tokatliant említette Mr. Pyne? Rendben van, a feleségem pontosan ott lesz. 
	 
	***

 	Fél órával később Elsiet bevezették Mr. Parker fogadószobájába. A férfi udvariasan felál t a fogadására. 
 	– Tudom, hogy kiábrándult belőlem, Mrs. Jeffries – mondta. 
 	– Nem, ne is próbálja tagadni! Nos, nem ál szándékomban a bűvészt játszani, de azért megteszem, ami tőlem telik. 
 	Nézze csak meg ezt! 
 	Azzal 
 	egy 
 	kis 
 	szögletes 
 	dobozt 
 	nyújtott 
 	át 
 	a
 	fiatalasszonynak az asztal felett. Elsie kinyitotta. Ott volt minden, a gyűrűk, a brossok, a karkötők, a nyaklánc hiánytalanul. 
 	– De hát ez csodálatos, Mr. Pyne! Milyen… milyen csodálatos! 
 	Parker Pyne szerényen mosolygott. – Örvendek, hogy sikerült pontot tennünk az ügy végére, kedves ifjú hölgyem. 
 	– Óh, Mr. Pyne, ha tudná, milyen kel emetlenül érzem magam! Trieszt óta szörnyen viselkedtem magával szemben. 
 	Most 
 	pedig… 
 	ez… 
 	Hogyan 
 	sikerült
 	megszereznie? Mikor? Hol bukkant rá? 
 	Parker Pyne elgondolkodva csóválta a fejét. – Túl hosszúra nyúló történet lenne. Kár lenne most belevágni. Egy szép napon talán majd megtudja. Még az is előfordulhat, hogy hamarosan. 
 	– De miért ne hal hatnám most azonnal? 
 	– Ennek több oka is van – utasította el Parker Pyne kitérően. 
 	Elsie-nek tehát anélkül kel ett távoznia, hogy kielégítette volna a kíváncsiságát. Miután elment, Mr. Parker Pyne vette a kalapját meg a sétapálcáját és sétára indult Pera utcáin. 
 	Miközben 
 	kimért 
 	léptekkel 
 	bal agott, 
 	sejtelmesen
 	
 	somolygott magában, és végül betért egy kis kávéházba, ami éppen kongott az ürességtől, annak dacára, hogy az ablakaiból remek kilátás nyílt az Aranyszarv öbölre. A szemközti oldalon Isztambul karcsú minaretjei emelkedtek a délutáni égbolt felé. A férfi gyönyörködött a látványban. 
 	Aztán leült és rendelt két kávét, ami sűrű volt és édes. Mr. 
 	Pyne éppen belekortyolt a csészéjébe, amikor egy férfi huppant le a szemközti székre. Edward Jeffries volt a jövevény. 
 	– Magának is rendeltem egy kávét – mondta Parker Pyne a csészécskére mutatva. 
 	Edward félretolta a kávét és előrehajolt az asztal felett. –
 	Honnan tudta meg? – kérdezte. 
 	Mr. Parker Pyne álmatagon kortyolgatta a kávéját. –
 	Eszerint a felesége még nem beszélt magának az itatóspapíron talált felfedezéséről? Óh, hát akkor később majd biztosan megteszi. Nyilván kiment az eszéből. 
 	Pyne felvilágosította Edwardot Elsie felfedezéséről. 
 	– Nos, biztosra vettem, hogy ennek közvetlen kapcsolatban kel ett lennie a Velencébe érkezésünk előtt történt különös eseménnyel. Maga – számomra ismeretlen okból –, megszervezte a felesége ékszereinek elrablását. De vajon mit akart jelenteni az a mondat az itatóson, hogy
 	„közvetlenül Velence előtt lesz rá a legkedvezőbb alkalom”? Sokat törtem a fejem, mivel el entmondásosnak találtam a dolgot. Miért nem engedte, hogy a… megbízottja válassza meg a helyet és az időpontot? 
 	– Aztán egyszer csak mindent megértettem. A felesége ékszereit már azt megelőzően el opták, hogy maga elhagyta volna Londont, és értéktelen másolatokkal pótolták. Ez a megoldás azonban nem elégítette ki magát, lévén, hogy ön egy értelmes, önérzetes fiatalember. 
 	Szerintem attól félt, hogy valami ártatlan személyt, egy cselédet kevernének gyanúba az ön által elkövetett bűn miatt. A lopásnak tehát… olyan helyen és úgy kel ett megtörténnie, hogy a környezetéből, il etve az ismerősei közül senki se kerülhessen gyanúba. 
 	– Megbízottját el átta az ékszeres tarsoly kulcsának másolatával, valamint egy füstbombával. A nőnek a megfelelő pil anatban riadalmat kel ett keltenie. Miután ez megtörtént, berohant a felesége fülkéjébe, kinyitotta a tarsolyt és az értéktelen másolatokat behajította a tengerbe. Mindezt nyugodtan megtehette annak tudatában, hogy amennyiben gyanúba kerülne és átkutatnák, az ékszereket nem találhatják nála, s így nem lesz el ene semmi bizonyíték. 
 	– Nos, itt válik világossá a helyszín megválasztásának fontossága. Hiszen ha az ékszereket csak úgy egyszerűen kihajítják a vonatból, akkor előbb-utóbb megtalálhatják. 
 	Ebből adódik, hogy akkor következik be a kedvező pil anat, amikor a vonat a tenger felett halad. 
 	– Ön itt eközben meg is tette az előkészületeket az ékszerek eladására. Csupán át kel ett volna adnia őket, amikor a rablás a valóságban megtörtént. De még idejében megkapta a sürgönyömet. Az utasításaimnak engedelmeskedve letétbe helyezte az ékszereket a Tokatlianban, és bevárta az érkezésemet, mivel tudta, hogy el enkező esetben beváltanám a fenyegetésemet és átadnám az ügyet a rendőrségnek. Elfogadta azt a javaslatomat is, hogy ezen a helyen találkozzon velem. 
 	Edward Jeffries megtörten, könyörgő tekintettel meredt Parker Pyne-ra. Vonzó fiatalember volt, magas és jóképű, kerek ál al és szelíd pil antású szemekkel. – Hogy is tudnám magával megértetni? – hajtotta le a fejét reménytelenül. – Hiszen a maga szemében csak egy közönséges tolvaj vagyok. 
 	– Szó sincs róla – vágta rá Parker Pyne. – Épp el enkezőleg, inkább azt mondanám, hogy szinte túlontúl becsületes. Régóta szokásommá vált, hogy osztályokba soroljam a különböző típusú embereket. Maga, kedves uram, egyértelműen az áldozatok, vagy még inkább a balekok kategóriájába tartozik. Most pedig szeretném, ha elmondaná a teljes történetet. 
 	– Egyetlen szóval is elmondhatom a lényeget: zsarolás. 
 	– Valóban? 
 	– Ön ismeri már a feleségemet; tudja milyen tiszta, ártatlan teremtés, aki még a gonoszság gondolatától is idegenkedik. 
 	– Persze, persze. 
 	– Csak a legcsodálatosabb, legtisztább ideálok érdeklik. 
 	Szóval, ha megtudna valamit… a legcsekélyebbet arról, amit tettem, nyomban elhagyna. 
 	– Erre azért kíváncsi lennék. Na de pil anatnyilag nem ez a lényeg. Hadd hal jam, mit követett el ifjú barátom? 
 	Gondolom, valami nőügyről lehet szó. 
 	Edward Jeffries bólintott. 
 	– A házasságuk előtt vagy azóta? 
 	
 	– Előtte, óh, előtte. 
 	– Elmesélné, hogy mi is történt valójában? 
 	– Semmi különös; egyáltalán semmi sem. Éppen ez a legcifrább az egészben. Nyugat-Indiában történt meg velem egy szál odában. Ugyanott szál t meg Mrs. Rossiter is, aki egy igen vonzó hölgy. A férje viszont éppen az el enkezője; egy durva bunkó. Időnként a leghevesebb dührohamokra ragadtatta magát. Egyik éjszaka pisztol yal fenyegette meg Mrs. Rossitert, akinek alig sikerült előle elmenekülnie. A félelemtől szinte félőrülten bekéredzkedett a szobámba. 
 	Sírva könyörgött azért, hogy reggelig ott maradhasson. Mi egyebet tehettem volna? 
 	Parker Pyne átható tekintettel méregette a fiatalembert, aki önérzetes nyíltsággal ál ta a vizsgálódó pil antásokat. Mr. 
 	Pyne megelégelte a dolgot és egy mély sóhaj kíséretében kimondta a véleményét. – Más szóval, hogy egyszerű
 	kifejezéssel éljek, rendesen palira vették magát, Mr. 
 	Jeffries. 
 	– De hát…
 	– Úgy bizony. Bedőlt egy szakál as trükknek, amit gyakorta alkalmaznak a magához hasonló lovagias fiatalemberekkel szemben. Gondolom, akkor kezdték a csavart szorítani, amikor bejelentették közelgő házasságukat, nemde? 
 	– Valóban így történt. Kaptam egy levelet, melyben közölték, hogy amennyiben nem küldök nekik egy jelentős pénzösszeget, mindent a gazdag apósjelöltem tudomására hoznak: Azt, hogyan… csábítottam el egy fiatalasszonyt a férjétől. Bizonyítani tudják, miszerint látták, amint bejött a szobámba. A férj pedig megindítja a válópert. Láthatja, Mr. 
 	
 	Pyne, ez az átkozott ügy egy csapásra a legelvetemültebb gazemberré tett engem. – Edward idegesen törölgette izzadó homlokát. 
 	– Igen, minden világos. Maga tejelt nekik, ők pedig szépen tovább és tovább szorítottak a présen. 
 	– Így történt. Már az utolsó szalmaszálba kel ett kapaszkodnom, mivel a cégünk a csőd szélére jutott a kíméletlen zsarolásuk következtében. Nem volt más anyagi forrás, amihez nyúlhattam volna. Így aztán jobb híján ezt a tervet eszeltem ki. – Felemelte az időközben kihűlt kávéját, réveteg szemmel a csészébe bámult, aztán kiürítette. 
 	– Mit tehetnék ezek után? – kérdezte elkeseredetten. –
 	Mitévő legyek, Mr. Pyne? 
 	– Megmondom én – vágta rá Parker Pyne határozottan. –
 	A kínzóit bízza csak rám, majd én elbánok velük. Ami pedig a feleségét il eti, menjen szépen vissza hozzá, és mesélje el neki az igazat… Il etve legalábbis az igazság egy részét. 
 	Egyedül csak a Nyugat-Indiában történteket il etően térhet el az igazságtól. Nem ártana eltitkolni előle azt a tényt, hogy… amint már mondottam, alaposan palira vették. 
 	– De miért…
 	– Kedves Mr. Jeffries, látszik, hogy nem túl jártas a női lélek rejtelmeiben. Ha egy asszonynak egy palimadár meg egy Don Juan közül kel választania, minden esetben a Don Juant választaná. A maga felesége, Mr. Jeffries, egy bájosan ártatlan, de ugyanakkor értelmes nő. Egyetlen módja van, hogy értelmet nyerjen magával az élete; mégpedig az, hogy elhitetjük vele, hogy sikerült jó útra térítenie egy megtévedt embert. 
 	
 	Edward Jeffries tátott száj al mered rá. 
 	– Komolyan gondoltam, amit most mondtam – jelentette ki Parker Pyne nyomatékosan. – A felesége pil anatnyilag még szerelmes magába, ám ez az ál apot már nem tart sokáig, ha maga továbbra is olyan rendesnek, jónak és tartózkodónak mutatja magát előtte, ami már-már azonos az ostobasággal. Kiábrándulásának máris észre lehet venni az első, egyelőre még egészen apró jeleit. 
 	Edward feljajdult. 
 	– Most tehát menjen szépen vissza hozzá, fiacskám –
 	mondta kedvesen Parker Pyne. – Val jon be neki mindent… szóval, amit csak ki tud találni. Aztán magyarázza meg, hogy mióta vele találkozott, mindennel és mindenkivel szakított. Még lopásra is vetemedett érte, abban a reményben, hogy sosem fogja megtudni. Meglátja, hogy a felesége lelkesen meg fog bocsátani magának mindent. 
 	– De hiszen valójában semmi sincs, amit meg kel ene bocsátania… igazság szerint…
 	– Ugyan mi az igazság? – vágott közbe Parker Pyne. –
 	Gyakorlatom szerint az a jelenség, ami a legjobban kitámasztott almáskordét is képes felborítani. A házasélet alapvető lényege, hogy hazudni kel az asszonyoknak. 
 	Tetszik nekik! Menjen hát és megbocsáttatik magának, fiam. Utána már boldogan élhet. Ki merem jelenteni, hogy a felesége árgus szemekkel figyeli, mihelyt valami csinos fruska bukkan fel a jövőben a környezetében… egyik-másik férfi felfigyelne erre a jelenségre, de magáról még ezt sem tételezem fel. 
 	
 	– Soha nem akarok más nőre nézni Elsie-n kívül –
 	jelentette ki Mr. Jeffries lelkesen. 
 	– Nagyszerű, fiam – bólintott Parker Pyne. – De ezt azért a maga helyében eltitkolnám előle. Egyetlen nőnek sem tetszik, ha ennyire imádják. 
 	Edward Jeffries felemelkedett. – Valóban így gondolja…? 
 	– Biztosan tudom! – jelentette ki Mr. Parker Pyne határozottan. 
 	
 BAGDAD KAPUJA

 	„Négy nagy kapuja vala Damaszkusz városának… „
 	Mr. Parker Pyne halkan ismételgette magának Flecker sorait. 
 	„A Sors rejtett kapuja, a Sivatagi kapu, a Menekülés alagútja s a Félelem erődje. 
 	Bagdad kapuja én vagyok, a Diarbekir átjárója.” 
 	Ott ál t a damaszkuszi utcán, az Oriental Hotel előtt, figyelve, amint odagördül a hatalmas, hat kerekű Pul man kocsi, ami holnap majd tizenegy társával együtt átszál ítja őt a sivatagon, Bagdad városába. 
 	„Ne haladj át alattam Óh, Karaván, s ha mégis, ne dalolj. Hallhattad már
 	Holt madarak csendjét. S mégis madárdalt fakasztana valami? Távozz tőlem, Óh, Karaván, átkozott Karaván, halál Karavánja!” 
 	Itt valami el entmondás rejlik. Előzőleg Bagdad kapuja volt a Halál kapuja. 
 	A karavánnak négyszáz mérföldnyi sivatagot kel ett átszelnie ahhoz, hogy célhoz érjen. Hosszú hónapokig tartó, kimerítő vándorlás volt ez. Mára viszont ezek a mindenütt fel elhető, benzinzabáló szörnyetegek röpke harminchat óra alatt teszik meg ugyanazt az utat. 
 	– Mit mondott, Mr. Parker Pyne? 
 	Miss Netta Pryce-nek, a turistanemzedék legbájosabb és legifjabb tagjának kíváncsi hangja szólalt meg mel ette. A lány bibliai tudásra szomjazó, csil ogó szemekkel figyelte, s úgy tekintett a férfire, mint egy szakál as prófétára. Netta számtalan olyan apró élvezetet szerzett magának, amelyek az idősebb Miss Pryce-nek egyáltalán nem nyerték el a tetszését. 
 	Parker Pyne megismételte Flecker sorait a lánynak. 
 	– Milyen izgalmas! – suttogta Netta. 
 	Három férfi is ál t a közelükben, mindannyian a légierő
 	egyenruháját viselték. Egyikük, aki Netta csodálói közé tartozott, közbeszólt. 
 	– Azért sok izgalmat tartogathat még ez az út. Egy-egy konvojt még manapság is megtámadnak a rablók. Aztán eltévedhet az ember, ami szintén elég gyakori. Bennünket pedig kiküldenek, hogy megtaláljuk. Nemrégiben egy fickó öt ál ó napig bolyongott a sivatagban. Mázlija volt, hogy bőven volt víztartaléka. Komoly veszélyt jelentenek a szél által összehordott, homokból képződött dombok. Rengeteg van belőlük. Nemrégiben ezek is egy ember halálát okozták. Őszintén szólva az történt, hogy elaludt út közben, egy buckán beverte a fejét a kocsi tetejébe és abba halt bele. 
 	– Olyan hatkerekűben történt, mint ez, Mr. O’Rourke? –
 	tudakolta az idősebb Miss Pryce. 
 	– Nem, nem hatkerekűben – ismerte el a fiatalember. 
 	– De szeretnék én is látni valami izgalmasat! – kiáltott fel Netta. 
 	A nagynénje előhúzta az útikönyvét. 
 	Netta gyorsan próbált elosonni. 
 	– Te biztosan valami olyan helyre akarsz menni, ahol Szent Pált kilógatták az ablakból – panaszkodott. – Én viszont inkább a bazárt szeretném látni. 
 	O’Rourke nyomban felajánlotta a szolgálatait. – Akkor tartson velem, csak végig kel mennünk azon az utcán, amit Egyenes…
 	És már el is tűntek a tömegben. 
 	Parker Pyne a mel ette ál ó, Hensley nevű csendes férfiú felé fordult, aki mel esleg a Bagdadi Közmunka Tanács tagjaként tevékenykedett. 
 	– Így első ránézésre elég kiábrándítónak tűnik nekem Damaszkusz – jegyezte meg bocsánatkérően. – A közlekedés aligha mondható civilizáltnak, modern házat, üzletet pedig szinte nem is látni. 
 	Hensley a fejét csóválta. Láthatóan nem volt a szavak embere. 
 	– Nem sokat láthatott a városból, ha így vélekedik – bökte ki nagy sokára. 
 	Hamarosan egy újabb férfi bukkant fel. Jóképű fiatalember, kissé divatjamúlt Eton nyakkendővel. Kedves, de meglehetősen kifejezéstelen volt az arca. Mint kiderült, ő is ugyanott dolgozott, ahol Hensley. 
 	– Hel ó, Smethurst – szólította meg a kol égáját. – Csak nem veszítettél el valamit? 
 	Smethurst kapitány megrázta a fejét. Elég lassú gondolkodású fiatalembernek tűnt. 
 	– Csak körülnézek egy kicsit – válaszolta tétován. Aztán úgy látszik, elhatározta magát, mert megkérdezte: – Mit szólnál hozzá, ha csapnánk egy görbe estét? 
 	A két jóbarát együtt távozott. Parker Pyne pedig vett egy francia nyelvű helyi lapot. 
 	Nem találta különösebben érdekesnek. Az itteni hírek semmit sem jelentettek számára, s úgy tűnt, hogy másutt sem történt semmi világrengető esemény. Végül felfedezett néhány cikket a Londres címszó alatt. 
 	Az első cikk pénzügyi témákról szólt. A második viszont Mr. 
 	Samuel Long, egy bukott pénzember feltételezett tartózkodási helyével foglalkozott. A kiderített sikkasztás összege már három mil ió körül járt, s a szóbeszéd szerint a tettes már eljutott Dél-Amerikaba. 
 	– Nem is rossz eredmény egy harmincéves fickótól –
 	dünnyögte magában Parker Pyne. 
 	– Elnézést kérek! 
 	Parker Pyne megfordulva azzal az olasz tábornokkal találta szembe magát, akivel ugyanazon a hajón utazott Brindisitől Bejrútig. Parker Pyne tehát hangosan is kifejtette gondolatait, az olasz tábornok sűrű bólogatása közepette. 
 	– Zseniális bűnöző az az ember. Még Itáliában is jelentős kárt okozott. Világszerte sikerült bizalmat keltenie maga iránt. Egyébként úgy hal ottam, hogy előkelő származású fickó. 
 	– Nos, igen, ami azt il eti, Etonban és Oxfordban végezte a tanulmányait – válaszolta óvatosan Parker Pyne. 
 	– Gondolja, hogy elfogják? 
 	– Attól függ, mennyi előnye van. Meglehet, hogy még mindig Angliában bujkál. Tulajdonképpen bárhol lehet. 
 	– Akár éppen itt is, velünk? – kérdezte a tábornok hangosan kacagva. 
 	– Még az is megtörténhet – felelte Mr. Parker Pyne megőrizve komolyságát. – Nem sokat tudunk egymásról, tábornok. Éppenséggel akár én is lehetnék, nemde? 
 	A tábornok előbb döbbenten rámeredt, aztán olajbarna képe nevetésre húzódott. 
 	– Óh! Hát ez remek… igazán remek! De maga…
 	Tekintete lefelé vándorolt Parker Pyne arcáról, aki helyesen értelmezte a másik pil antását. 
 	– Sosem szabad a kül em után ítélni – mondta. – Némi ügyességgel… hm… könnyedén elváltoztatható, ráadásul látványos öregítő hatása is lehet. 
 	Eltűnődve hozzátette:
 	– Nem beszélve a hajfestékekről meg az arckrémekről, amikkel – kel ő hozzáértés segítségével –, még akár a nemzetiségét is megváltoztathatja. 
 	Poli tábornok kétségek között vonult vissza. Ennél az angolnál sosem tudhatta az ember, hogy mennyire beszél komolyan. 
 	Parker Pyne az est egy részét moziban töltötte, utána pedig elkalauzolták az Éj eli Vidámságok Palotájába. Az utóbbi hely számára nem tűnt sem palotának, sem vidámnak. Különféle hölgyek lejtették táncukat, szemmel láthatóan minden lelkesedés nélkül. Természetesen ennek megfelelő volt a tetszésnyilvánítás is. 
 	Mr. Parker Pyne egyszerre Smethurstöt pil antotta meg. A fiatalember egyedül ült az asztalnál. Kipirult arcából Parker Pyne arra következtetett, hogy máris többet ivott a kel eténél. Felál t a helyéről, és a termen átvágva letelepedett a fiatalember mel é. 
 	– Szörnyű, milyen bánásmódban részesítik ezek a lányok az embert – füstölgött komoran Smethurst kapitány. –
 	Fizetek neki két italt… aztán egy harmadikat… egy egész csomó piát, ő meg nagy vidáman faképnél hagy, és elmegy valami digóval. Hát nem borzasztó?! 
 	Parker Pyne előbb együttérzését fejezte ki, aztán javasolt egy kávét. 
 	– Inkább arakot rendeljen! – szakította félbe Smethurst. –
 	Átkozottul finom ital. Próbálja csak ki! 
 	Parker Pyne előtt azonban nem voltak ismeretlenek az arak pálinka tulajdonságai, ezért inkább taktikusan elhárította a javaslatot. 
 	Smethurst a fejét csóválta. – Némi zűrbe keveredtem –
 	magyarázta. – Pedig csak egy kis szórakozásra vágytam. 
 	Érdekelne, hogy maga mit tenne a helyemben. Mert a barátját nem szívesen árulná el, ugye? Azt próbalom elmagyarázni… szóval… mit csináljon az ember ilyen helyzetben? 
 	Úgy kezdte vizsgálgatni Parker Pyne-t, mintha most látná először. 
 	– Kicsoda maga tulajdonképpen? – kérdezte az ittasságtól botladozó nyelvvel. – Mivel foglalkozik? 
 	– Bizalmas feladatokat végzek – válaszolta Parker Pyne barátságosan. 
 	Smethurst szemében felvil ant az érdeklődés lángja. 
 	– Micsoda? Maga is? 
 	Parker Pyne előhúzott a tárcájából egy újságkivágást és odahelyezte Smethurst elé az asztalra. 
 	„Boldog Ön? (így kezdődött az újságkivágás.) Mert ha nem, keresse fel Parker Pyne-t”. 
 	
 	Smethurstnek némi nehézség árán sikerült ki böngésznie a cikket. 
 	– Nahát, átkozott legyek… – tört ki. – Azt akarja mondani…, hogy az emberek elmennek magához csak azért, hogy feltárják a lelki bajaikat? 
 	– Igen… mert megbíznak bennem. 
 	– Képzelem, mennyi ütődött nő lehet köztük. 
 	– Valóban akadnak nők is a pácienseim között szép számmal – ismerte el Parker Pyne. – De jócskán vannak férfiak is. Magával mi történt, fiatal barátom? Az imént úgy hangzott, mintha tanácsot akarna kérni tőlem. 
 	– Fogja már be azt az átkozott pofáját! – förmedt rá hirtelen Smethurst kapitány. – Az én bajom a magánügyem…
 	senkinek semmi köze hozzá! Hol a fenében van az az átkozott arak? 
 	Parker Pyne elkomorodva csóválta a fejét. 
 	Úgy tűnt, hogy Smethurst kapitány aligha fog az ügyfelei közé tartozni. 
	 
	***

 Hajnali két órakor indult el a konvoj Bagdad felé. 	Tizenkét utasa volt. Mr. Parker Pyne, Poli tábornok, Miss Pryce az unokahúgával, a légierő három tisztje, Smethurst, Hensley, valamint egy örmény anya, Pentemian nevű fiával, és természetesen a váltó sofőr. 
 	Az 
 	út 
 	eseménytelenül 
 	kezdődött. 
 	Damaszkusz
 	gyümölcsfái hamarosan eltűntek mögöttük. A fiatal gépkocsivezető komor pil antásokat vetett az égen úszó sötét fel egekre, aztán Hensleyhez fordult. 
 	– Azt hiszem, Rutbah túloldalán zuhog az eső. 
 	
 	Remélem, nem kap el bennünket. 
 	Délben 
 	megál tak 
 	és 
 	szögletes 
 	papírdobozokban
 	kiosztották az ebédet. A két gépkocsivezető teát főzött, amit aztán papírpohárban szolgálták fel. Az étkezés végeztével 
 	továbbszáguldottak 
 	a 
 	végtelennek 
 	tűnő
 	síkságon. 
 	Parker Pyne a régi idők nehézkesen haladó karavánjainak hetekig tartó utazására gondolt…
 	Naplementekor érték el Rutbah sivatagi erődjét. 
 	A nagy kapuk nyitva ál tak és a hatkerekű berobogott velük az erőd belső udvarára. 
 	– Milyen izgalmas! – uj ongott Netta. 
 	A tisztálkodást követően a lány máris sétára vágyott. 
 	O’Rourke repülőtiszt és Parker Pyne felajánlotta, hogy elkíséri. Éppen indulni készültek, amikor az egyik sofőr odalépett hozzájuk és megkérte őket, hogy ne kószáljanak el túlságosan messzire, mert nehezen tálalnának vissza a sötétségben. 
 	– Csak egész rövid sétát teszünk – ígérte O’Rourke. 
 	Az egyhangú, sivár környezetben csakugyan nem volt túl szórakoztató a séta. 
 	Parker Pyne hirtelen lehajolt és felemelt valamit a földről. 
 	– Mit talált? – kérdezte a mindig kíváncsi Netta. 
 	Pyne a lány felé nyújtotta a tárgyat. 
 	– Egy őskori kőszerszám, Miss Pryce, egy fúró. 
 	– Ezzel.. Ölték meg egymást? 
 	– Dehogy… sokkal békésebb rendeltetése volt. Bár nyilván öldöklésre is használhatták volna, ha akarják. Mindig a gyilkos szándék a lényeg… maga az eszköz csak kevésbé fontos. Elvégre mindig lehet találni valamit. 
 	Mivel már lassan besötétedett, sietve igyekeztek vissza az erődbe. 
 	A vacsora konzervféleségekből ál t. Miután elfogyasztották, letelepedtek dohányozni. A hatkerekűnek tizenkettőkor kel ett tovább indulnia. 
 	A gépkocsivezetők láthatóan aggódtak. – Most következik az út legnehezebb szakasza – mondta egyikük. – Könnyen elakadhatunk. 
 	Valamennyien felkapaszkodtak a hatalmas kocsiba és elhelyezkedtek. 
 	Miss Pryce mérgelődött, mert nem sikerült hozzájutnia az egyik bőröndjéhez. 
 	– 
 A 

 	hálópapucsomat 
 	szeretném 
 	elővenni 
 	–
 	magyarázkodott. 
 	– Inkább gumicsizmára lenne szüksége – vigasztalta Smethurst. – Ahogy elnézem a helyzetet, előbb-utóbb beleragadunk ebbe a sártengerbe. 
 	– Még csak egy váltanivaló harisnyám sincs –
 	panaszkodott Netta. 
 	– Semmi vész. Maga fent marad. Csak az erősebb nemnek kel kiszál ni és megtolni, ha valóban elakadnánk. 
 	– Ezért hordok magamnál mindig tartalék zoknit – közölte Hensley megveregetve a felöltője zsebet – Az ember sosem tudhatja. 
 	A lámpákat eloltották, a kocsi pedig elindult a sötét, éjszakában. 
 	Az út csakugyan hagyott maga után kívánnivalót. Bár nem dobálta őket annyira, mintha egy túrakocsiban ültek volna, de itt-ott azért kel emetlenül összerázta az utasokat. 
 	Mr. Parker Pyne az elülső ülések egyikén foglalt helyet, a túlsó oldalon az örmény hölgy ült, takaróba és sálakba burkolózva. Mögötte a fia helyezkedett el. A Parker Pyne mögötti üléseken a két Pryce kisasszony szorongott. A tábornok, Smethurst, Hensley, valamint a légierő három tisztje a kocsi hátuljában telepedett le. 
 	A kocsi tekintélyes sebességgel száguldott az éjszakában. 
 	Parker Pyne, amennyire tudta, összehúzta magát, de bármerre fordult, képtelen volt elaludni, mivel az örmény hölgy kinyújtott lábait felrakta az ő ülésére. Lehet, hogy a nő
 	kényelmesnek találta ezt a testhelyzetet, Pyne-t viszont határozottan zavarta. 
 	Úgy tűnt, hogy mindenki más alszik már körülötte. 
 	Lassanként ő is elálmosodott, amikor egy hirtelen bukkanó valósággal fel endítette az ülésről a kocsi teteje felé. A hatkerekű hátsó részében álmos tiltakozás hal atszott. –
 	Lassabban hé! Ki akarja törni a nyakunkat? 
 	Hamarosan újra elálmosodott. Néhány perccel később Parkernek 
 	kényelmetlenül 
 	lógó 
 	fej el 
 	sikerült
 	elszenderednie…
 	Hirtelen riadt fel, mégpedig arra, hogy a hatkerekű megál t és többen kiszál tak. Hensley tömören közölte velük a lesújtó tényt: – Elakadtunk. 
 	Parker Pyne-t roppant érdekelte a dolog, és nagy vidáman kilépett a sárba. Az eső már elál t, sőt a hold is előbukkant, így a halvány fényben elég jól láthatta a két gépkocsivezetőt, amint sietve dolgoznak az emelőkkel és kövekkel, hogy kiszabadítsák a kerekeket. A férfiak többsége is segített nekik. A hatkerekű ablakaiból három nő figyelte az igyekezetüket. Miss Pryce és Netta érdeklődéssel, az örmény hölgy pedig rosszul leplezett undorral. 
 	Az egyik gépkocsivezető jeladására a férfiutasok egyszerre tolni kezdték a járművet. 
 	– Hol van az az örmény kölyök? – kérdezte O’Rourke. –
 	Bizonyára jó meleg kényelemben tartja az uj acskáit, mint a macskák! Szóljanak neki, hogy jöj ön segíteni ő is! 
 	– Meg Smethurst kapitány is – tette hozzá Poli tábornok. –
 	Mert ő sincs itt. 
 	– Még mindig az igazak álmát alussza a nyavalyás. Nézzék csak! 
 	És csakugyan, az ablakon át láthatták, hogy Smethurst ott ül a helyén, mel ére csüngő fej el, megroggyant testtartással. 
 	– Én bizony felébresztem! – dünnyögte O’Rourke. 
 	Felugrott a kocsiba, de egy pil anattal később már újra megjelent a hatkerekű lépcsőjén és egész más hangon szólalt meg. 
 	– Azt hiszem beteg, vagy valami történhetett vele. Van köztünk orvos? 
 	Loftus rajparancsnok, a légierő orvosa, egy szerény külsejű, szürkülő hajú férfi felemelkedett az egyik kerék mel ett szorgoskodó csoportból. 
 	– Mi van vele? – kérdezte. 
 	– Fo… fogalmam sincs. 
 	Az orvos felment a kocsiba. O’Rourke és Parker Pyne követte. Loftus az összecsuklott alak fölé hajolt. Elég volt egy érintés és egy pil antás. 
 	– Halott – jelentette ki csendesen. 
 	– Halott? De hát hogyan? – Valósággal záporoztak a kérdések. 
 	– Óh! Milyen félelmetes! – mondta Netta. 
 	Loftus izgatottan nézett körül. 
 	– Valószínűleg beleüthette a fejét a tetőbe – mondta. –
 	Áthajtottunk néhány félelmetes bukkanón. 
 	– Abba biztosan nem halt volna bele. Nincs ott még valami más is? 
 	– Erre nem adhatok választ addig, amíg alaposabban meg nem vizsgáltam. – Izgatottan pil antott körül. A nők közelebb húzódtak, a kint ügyködő férfiak pedig lassanként kezdtek visszaszál ingózni a kocsiba. 
 	Parker Pyne a gépkocsivezetővel tárgyalt, aki erős, atléta termetű fiatalember volt. Egymás után felemelte a hölgyutasokat, átvitte őket a sártengeren és letette őket a száraz területre. Madame Pentemiannal és Nettával könnyen elboldogult, de a testes Miss Pryce súlya alatt még ő is megtántorodott. 
 	A hatkerekűt tehát valamennyien elhagyták, hogy az orvos nyugodtan megvizsgálhassa a halott férfit. 
 	A férfiak többsége visszatért, hogy folytassák a kocsi kiszabadítása érdekében tett erőfeszítéseket. Ám az emelők eltörtek és mostanáig minden próbálkozás kudarcot val ott. A gépkocsivezetők előkészítették a reggelit – konzerveket nyitottak, és vizet forraltak a teának. 
 	Kissé távolabb Loftus rajparancsnok tájékoztatta a társaságot a vizsgálat eredményeiről. 
 	
 	– Külső sérülésnek vagy sebesülésnek nyoma sincs. Amint már említettem, szerintem bizonyára beverhette a fejét a tetőbe. 
 	– Eszerint úgy véli, hogy baleset áldozata lett? –
 	érdeklődött Parker Pyne. 
 	– Van még egy másik lehetőség is. 
 	– Éspedig? 
 	– Nos, valaki fejbe vághatta valami homokzsákszerű
 	dologgal. Loftus szinte mentegetőzve mondta az utolsó szavakat. 
 	– Ez nem túl valószínű – vetette el en Wil iamson, a másik repülős tiszt, egy angyalarcú ifjonc. – Úgy értem, aligha tehette volna bárki is észrevétlenül. 
 	– És ha aközben történt, miközben aludtunk? – jegyezte meg az orvos kitartva az ál áspontja mel ett. 
 	– A fickó semmiképpen sem lehetett volna biztos a dolgában – mutatott rá a másik. – Mert ha feltápászkodik a helyéről és odamegy, hogy fejbe vágja ezt a tagot, könnyen felébreszthette volna bármelyikünket. 
 	– Egyedül a mögötte ülőnek volt rá tökéletes lehetősége –
 	szólalt meg Poli tábornok. – Elvégre kivárhatta a megfelelő
 	pil anatot és még csak fel sem kel ett ál nia a helyéről. 
 	– Ki ült Smethurst kapitány mögött? – tudakolta az orvos. 
 	O’Rourke azonnal válaszolt a kérdésre. 
 	– Hensley, uram… és ez fel is borítja az egész elméletet. 
 	Hiszen Hensley volt Smethurst legjobb barátja. 
 	Súlyos csend nehezedett a társaságra, amit Mr. Parker magabiztosan kimondott szavai szakítottak félbe. 
 	– Úgy veszem észre, mintha Wil iamson pilótahadnagy mondani akarna nekünk valamit. 
 	– Én, uram? Hát… szóval…
 	– Ki vele, Wil iamson! – nógatta O’Rourke. 
 	– Semmiség az egész, igazán… semmiség az egész. 
 	– Ki vele! 
 	– Mindössze néhány szófoszlány jutott az eszembe, amit még Ruthban hal ottam… egy beszélgetésből… az udvaron. Éppen visszamentem a hatkerekűhöz a cigarettatárcámért. Miközben zsebeimben keresgéltem, hal ottam, amint két fickó beszélget odakint. Az egyikük Smethurst volt. Valami olyasmit mondott…
 	A hadnagy elhal gatott. 
 	– Gyerünk, ember, bökje már ki! 
 	– Szóval olyasmit mondott, hogy nem szeretne egy cimborát feladni. Nagyon izgatottan beszélt. Aztán azt mondta: Bagdadig tartom a számat…, de tovább egy pil anattal sem. El kel tűnnöd, minél előbb. 
 	– És ki volt a másik férfi? 
 	– Nem tudom, uram. Esküszöm, fogalmam sincs. Sötét volt már és csak egy-két szót szólt. Abból pedig nem tudtam rájönni. 
 	– Van maguk között valaki, aki közelebbről ismerhette ezt a Smethurstöt? 
 	– Nem hinném, hogy a cimbora szó másra is vonatkozhatna Hensleyn kívül – mondta tagoltan O’Rourke. 
 	– Magam is ismertem Smethurstöt, de csupán felületesen. 
 	Wil iamson és Loftus rajparancsnok még új ember. Kétlem, hogy bármelyikük ismerte volna régebbről is. 
 	Ezzel mindkét férfi egyetértett. 
 	
 	– Hát maga, tábornok? 
 	– Sosem láttam azelőtt a fiatalembert, csak amikor együtt utaztunk át Bejrútból Libanonon. 
 	– És az az örmény patkány? 
 	– Ő semmiképpen sem lehetett az a bizonyos jóbarát. –
 	jelentette ki O’Rourke határozottan. – Egyetlen örmény sem merne megölni valakit. 
 	– Talán én is szolgálhatok egy aprócska bizonyítékkal –
 	mondta Parker Pyne. Azzal elmesélte a Smethursttel folytatott beszélgetését a damaszkuszi kávéházban. 
 	– Szóval az il ető ingerültségében úgy fejezte ki magát, hogy „nem szeretne feladni egy cimborát” – dünnyögte O’Rourke elgondolkodva. 
 	– Senki másnak nincs az ügyhöz hozzáfűznivalója? –
 	kérdezte Parker Pyne. 
 	Az orvos tapintatosan köhécselt. 
 	– Lehet, hogy semmi köze sincs a dologhoz… – kezdte. 
 	A többiek bátorították. 
 	– Csak annyit hal ottam, amint Smethurst azt mondja Hensleynek: „Azt semmiképpen sem tagadhatod, hogy bizonyos adatok kiszivárogtak az osztályodról”. 
 	– Mikor történt ez a beszélgetés? 
 	– Tegnap reggel, közvetlenül a Damaszkuszból való elindulásunk előtt. Azt hittem, csak egyszerű beszélgetés fültanúja vagyok. Álmomban sem hittem volna, hogy… –
 	hirtelen elhal gatott. 
 	– Milyen érdekes, barátaim! – lelkendezett a tábornok. – A végén apránként összerakják a megoldást. 
 	– Az imént homokzsákot említett, ugye doktor úr? –
 	
 	kérdezte Parker Pyne. – Összetudna eszkábálni itt az ember egy ilyen fegyvert? 
 	– Homok éppenséggel akad bőségesen – kezdte szárazon az orvos, és miközben beszélt, felvett a földről egy marékravalót. 
 	– Ha beletöm egy csomót mondjuk a zokniba… – kezdte tétovázva O’Rourke. 
 	Mindenkinek eszébe jutott Hensley előző esti kijelentése. 
 	„Mindig hordok magamnál tartalék zoknit. Az ember sosem tudhatja.” 
 	A társaság hirtelen elcsendesedett. Aztán Parker Pyne halkan azt mondta: – Loftus rajparancsnok, úgy tudom, hogy Hensley a kocsiban lévő felöltője zsebében tartja a tartalék zokniját. 
 	Az emberek tekintete egy pil anatra a távolabb fel-alá sétálgató alakra tévedt. Hensley a haláleset felfedezése óta a magányt kereste, mindenkitől elkülönülve. A többiek tiszteletben tartották ezen óhaját, hiszen ő és a halott köztudottan jó barátok voltak. 
 	Parker Pyne folytatta: – Hajlandó volna idehozni? 
 	Az orvos habozott. 
 	– Igazán nem szeretném, ha… – mormogta. Aztán újra a távolabb járkáló alakra pil antott – Olyan megtörtnek tűnik. 
 	– Feltétlenül el kel hoznia, kérem – jelentette Parker Pyne nyomatékosan. – Vegye tekintetbe, hogy rendkívüli körülmények közé kerültünk. Csak magunkra vagyunk utalva, és meg kel ene tudnunk az igazat. Amennyiben elhozza azt a zoknit, valószínűleg egy lépéssel közelebb kerülhetünk a megoldáshoz. 
 	
 	Loftus engedelmesen elindult. Parker Pyne pedig félrevonta Poli tábornokot. 
 	– Tábornok, ha nem tévedek, maga ült Smethurst kapitány mel ett a másik oldalon. 
 	– Úgy van. 
 	– Végigment valaki útközben a kocsin maguk mel ett? 
 	– Csak az angol hölgy, Miss Pryce. A hátul lévő mosdóba igyekezett. 
 	– Nem vette észre rajta, hogy támolygott volna? 
 	– De, egy kicsit, ez viszont természetes, ha tekintetbe vesszük a jármű mozgását. 
 	– Ő volt az egyedüli személy, akit elmenni látott maguk mel ett? 
 	– Igen. 
 	A tábornok kíváncsian nézett végig a kövérkés emberen. –
 	Azon töprengek, kicsoda maga tulajdonképpen? Szép fokozatosan átveszi itt a parancsnokságot, pedig nem is katona. 
 	– Viszont elég sokat tapasztaltam az életemben –
 	válaszolta Parker Pyne. 
 	– Utazgatott, hm? 
 	– Dehogy – felelte Parker Pyne. – Egy irodában üldögéltem. 
 	Loftus eközben egy pár zoknival tért vissza. Parker Pyne átvette tőle és tüzetesen megvizsgálta. Az egyik zokni belsejéhez még most is nedves homok tapadt. 
 	Parker Pyne mélyet sóhajtott. 
 	– Most már tudom – jelentette ki. 
 	Mindannyian a távolabb sétáló alakot figyelték. 
 	
 	– Szeretném megnézi a holttestet, ha lehet – mondta Parker Pyne. Loftusszal odamentek Smethurst takaróval leterített holttestéhez. 
 	Az orvos felemelte a takarót. 
 	– Nincsen rajta semmi különösebb látnivaló – jegyezte meg. 
 	Parker Pyne szeme azonban a halott nyakkendőjére tapadt. 
 	– Szóval Smethurst régi Etoni diák volt – ál apította meg. 
 	Loftus meglepetten pil antott rá. 
 	Ekkor Parker Pyne egy újabb meglepő kérdést tett fel. 
 	– Mióta ismeri ezt az ifjú Wil iamsont? 
 	– Egyáltalán nem ismertem ezelőtt. Csak Bejrútban találkoztam vele. Jómagam Egyiptomból érkeztem. De miért kérdi? Biztosan…
 	– Értem már. Szóval más által kreált bizonyítékokat igyekszünk ráruházni egy másik emberre, nemde? –
 	kacagott fel vidáman Parker Pyne. 
 	– Amint látja, nem árt az óvatosság. 
 	Úgy látszik, hogy továbbra is a hul a nyakkendője és inge érdekli legjobban. Kigombolta az inget, szétnyitotta, aztán meglepett felkiáltást hal atott. 
 	– Látja azt ott?! 
 	Az ing nyakán kis, kerek vérfolt éktelenkedett. 
 	Mr. Pyne közelebbről is megvizsgálta az áldozat nyakát. 
 	– Ezt az embert nem a fejére mért ütéssel ölték meg, doktor – jelentette ki határozottan – hanem leszúrták, itt a koponyaalapnál. Látja a szúrás parányi helyét? 
 	– Én észre sem vettem! 
 	
 	– Mert ragaszkodott az eleve megál apított okhoz – mondta Parker Pyne enyhe rosszal ással. – Egy ütés a fejre. 
 	Nemigen marad utána sebhely, így könnyű elsiklani felette. 
 	Viszont egy jól irányzott döfés egy apró, de annál élesebb eszközzel, és azonnal beál a halál. Az áldozat pedig még csak fel sem kiált. 
 	– Netán Stilettora gondol? Úgy véli, hogy a tábornok…
 	– A közhiedelemben az olaszok rendre együtt szerepelnek a stilettoval… Ejha, nézze csak! Ha jól látom, egy kocsi közeledik ott. 
 	Valóban egy túrakocsi bukkant fel a horizonton. 
 	– Nagyszerű! – rikkantotta O’Rourke, aki időközben szintén csatlakozott hozzájuk – A nők legalább elmehetnek vele. 
 	– De mi lesz a gyilkosunkkal? – tette fel a kérdést Parker Pyne. 
 	– Hensleyre gondol…? 
 	– Szó sincs róla, nem rá gondolok – válaszolta Parker Pyne. – Mivel történetesen tudom, hogy Hensley ártatlan. 
 	– Tudja? De honnan? 
 	– Maga is láthatta, hogy homok volt a zoknijában! 
 	O’Rourke döbbenten meredt rá. 
 	– Tudom, fiacskám – legyintett Parker Pyne kedélyesen –
 	Első 
 	pil antásra 
 	valóban 
 	nem 
 	tűnik 
 	értelmes
 	magyarázatnak, pedig az. Magának is elárulom, hogy Smethurstöt nem fejbe vágták, hanem leszúrták. 
 	Pil anatnyi hatáskeltő szünet után folytatta. 
 	– Gondoljon csak vissza arra a kávéházbeli beszélgetésre, amiről már beszámoltam. Nyilván ön is kiválasztotta a magának legfontosabbnak tetsző részletet. Engem azonban történetesen egy másik mondat ragadott meg. 
 	Amikor azt mondtam neki, hogy afféle bizalmas feladatokat végzek, azt válaszolta rá: „Micsoda? Maga is?” Nem találja ezt módfelett különösnek? Mert ami engem il et, bajosan hinném, hogy a maguk ügyosztályán, teszem azt egy lopássorozatot, bizalmas mutatványnak titulálnak. A bizalmas mutatvány ennél jóval sokatmondóbb, mint például Mr. Samuel Long szökése. 
 	Az orvos döbbenten meredt rá, O’Rourke pedig csak annyit tudott kinyögni, hogy: – Igen… bizonyára…
 	– Tréfából elhintettem a szöveget, miszerint előfordulhat, hogy a szökésben lévő Mr. Long éppen itt tartózkodik, a mi társaságunkban. De tételezzük csak fel, hogy valóban ez az igazság. 
 	– Micsoda?! 
 	– De hát ez lehetetlen! 
 	– Ugyan miért volna lehetetlen? Mit tudunk ezekről az emberekről azon kívül, ami az útlevelükben szerepel, vagy amit ál ítanak magukról? Olyan biztos benne, hogy én valóban Parker Pyne vagyok? Vagy ez a Poli csakugyan olasz tábornok? Hát az idősebb, férfias alkatú Miss Pryce? 
 	Szerintem már-már ráférne egy kis borotválkozás. 
 	– De hát… Smethurst… nem is ismerte Longot! 
 	– Smethurst Etonban végzett diák. Long szintén ott tanult Smethurst tehát ismerhette őt, annak el enére, hogy nekünk nem említette. Itt aztán felismerte a társaságban. Ha pedig így történt, milyen döntésre juthatott? A maga egyszerű
 	felfogású módján nyilván aggódott miatta. Úgy határozott, hogy magában tartja a titkot, amíg Bagdadba érünk. 
 	
 	hogy magában tartja a titkot, amíg Bagdadba érünk. 
 	Onnantól kezdve viszont már nem köt féket a nyelvére. 
 	– Eszerint az a meggyőződése, hogy Long itt van közöttünk? – kérdezte O’Rourke, aki még mindig nem ocsúdott fel a megdöbbenéstől. Mélyet sóhajtott. 
 	– Biztosan az olasz fickó lehet az… vagy talán… mégis az örmény? 
 	– Külföldiként szerepelni és idegen útlevelet beszerezni körülményesebb, mint megmaradni angolnak – jegyezte meg Parker Pyne. 
 	– Miss Pryce? – kiáltott fel O’Rourke hitetlenkedve. 
 	– Dehogy – válaszolta Parker Pyne. – Itt a mi emberünk! –
 	Azzal szinte baráti gesztussal helyezte rá a kezét a mel ette ál ó férfi vál ára. A hangja azonban egy cseppet sem tűnt barátságosnak, az uj ai pedig szinte harapófogóként mélyedtek a másik vál ába. 
 	– Mindegy, hogy nevezzük, Loftus rajparancsnoknak, vagy Mr. Samuel Longnak. 
 	– De hiszen ez képtelenség… teljesen lehetetlenség! –
 	dadogott O’Rourke. – Loftus már hosszú évek óta szolgál a hadseregben! 
 	– Ennek el enére soha nem találkozott vele korábban, ugye? Idegen volt mindannyiunk számára. Hát persze, mert nem ő az igazi Loftus. 
 	A hal gatag ember megtalálta a hangját. 
 	– Ez bizony ügyes húzás volt magától. Tulajdonképpen hogyan jött rá? 
 	– A nevetséges ál ítása leplezte le előttem, miszerint Smethurstöt az ölte meg, hogy beverte a fejét. Nyilvánvaló volt, hogy ezt a gondolatot O’Rourke megjegyzése ültette a fejébe, amikor tegnap Damaszkuszban beszélgettünk. 
 	Nagyon egyszerűnek tűnt az egész, nemde? Maga az egyedüli orvos közöttünk… tehát bármit mond, el kel fogadnunk. Valahogy megszerezte Loftus felszerelését és a műszereit. Az utóbbiból könnyedén kiválaszthatta a céljának megfelelő kis eszközt. Odahajolt hozzá és miközben csevegett vele, ügyesen használta a gyilkos kis szerszámot. Aztán még tovább beszélt egy-két percig. A kocsiban sötét volt, ugyan ki gyanakodhatott volna? 
 	Aztán felfedezik a holttestet, és magára vár a halál okának megál apítása. A dolog azonban nem megy olyan zökkenőmentesen, mint elképzelte. Kétségek merülnek fel. 
 	Így szépen visszahúzódik a második védelmi vonalba. 
 	Wil iamson megemlítette a beszélgetést, amit Smethurst magával folytatott. Magáról és Henslyeről beszélt, mire maga gyorsan bővítette néhány ártó megjegyzéssel a Hensley ügyosztályán lévő adatok kiszivárgásáról. Ekkor úgy döntöttem, hogy megcsinálom a végső próbát. 
 	Felvetettem a zoknit meg a homokot. Maga pedig ott ál t egy marék homokkal a kezében. Úgy küldtem el magát a zokniért, hogy már tudtam az igazságot. Én azonban ez alatt mást értek, mint maga. Előzőleg ugyanis már megvizsgáltam Hensley zokniját. Nem volt homok egyikben sem. Maga rakta bele. 
 	Mr. Samuel Long cigarettára gyújtott. 
 	– Feladom – mondta. – Elhagyott a szerencsém. Amíg kitartott, simán ment minden. De már nagyon a sarkamban voltak, amikor eljutottam Egyiptomba. Ott akadtam össze Loftusszal. Éppen csatlakozni akart a maguk Bagdadba tartó társaságához… és senkit sem ismert itt. Páratlan lehetőség kínálkozott számomra az eltűnésre. Egyszerűen megvettem tőle a személyiségét. Kemény húszezer fontomba került, de mi volt az nekem! Aztán azt a szamár Smethurst hozta az utamba az átkozott balszerencse… ha egyáltalán létezik ilyesmi. Szobatársak voltunk Etonban. 
 	Mivel akkoriban szinte bálványozott engem, így most nem volt túlzottan hízelgő számára a gondolat, hogy feladjon. 
 	Folytonos győzködésem dacára csak annyit sikerült nála elérnem, hogy megígérte, senkinek sem szól egy szót sem, míg Bagdadba nem érünk. Jó, jó, de mennyi esélyem maradna azután? Szinte semmi. Egyetlen lehetőségem maradt csupán félreál ítani az útból. Mindamel ett megnyugtathatom, hogy nem vagyok született gyilkos. 
 	Egészén más irányú a tehetségem. 
 	Arcvonásai hirtelen eltorzultak, a teste görcsbe rándult. 
 	Megtántorodott és arcra esett. 
 	O’Rourke fölé hajolt. 
 	– Valószínűleg cián volt a cigarettában – vélte Parker Pyne. 
 	– A hazárdjátékos elveszítette az utolsó dobását. 
 	Körülpil antott a végtelen sivatagon. A nap már valósággal perzselt. Csak tegnap hagyták el Damaszkuszt – Bagdad Kapuján át. 
 	„Ne haladj át alattam Óh, Karaván, s ha mégis, ne dalolj. 
 	Hallhattad már
 	Holt madarak csendjét. S mégis madárdalt fakasztana valami?” 
 	
 	A SHIRÁZI HÁZ
 	Hajnali hatot mutatott az óra, amikor Mr. Parker Pyne a rövidke bagdadi kitérő után Perzsiába indult. 
 	A kis repülőgép utastere meglehetősen szűkösnek bizonyult. A keskeny ülések vajmi kevés kényelemmel szolgáltak a terebélyes Parker Pyne-nek. Két útitársa volt mindössze. Az egyik nagydarab, vörös képű férfi, aki Mr. 
 	Pyne számára elég szószátyárnak tűnt. A másik egy határozott modorú, sovány nő volt, és folyton az ajkát csücsörítette. 
 	Akárhogy is – gondolta Parker Pyne –, ezek egyáltalán nem úgy festenek, mintha hivatalos tárgyalásba akarnának velem bocsátkozni. 
 	Nem is tették. A vézna nőről kiderült, hogy amerikai Misszionárius, nyakig merülve a kemény munkába és a vele járó boldogságba. A vörös képű férfi pedig egy olajtársaság alkalmazottja volt. Már a repülőgép indulása előtt kölcsönösen ismertették rövid élettörténetüket az útitársakkal. 
 	– Nos, ami engem il et – mondta Parker Pyne mentegetőzve –, csak egyszerű turistaként vagyok itt. 
 	Teheránba, Iszfahánba és Shirázba készülök. 
 	A nevekből áradó zene annyira elbűvölte, hogy újra elismételte: Teherán, Iszfahán, Shiráz. 
 	Parker Pyne kitekintett az alattuk húzódó tájra. Végtelennek tűnő sivatagi síkságot látott. Szinte érezni lehetett az óriási, lakatlan terület titokzatosságát. 
 	
 	A gép Kermansahban szál t le útlevél- és vámvizsgálat céljából. Többek között Parker Pyne egyik táskáját is felnyitották. Egy bizonyos kis kartondobozt vizsgálgattak némi izgalommal. Kérdésekkel ostromolták, de miután Mr. 
 	Pyne nem beszélte és nem is értette a perzsa nyelvet, így az ügy egyre kínosabbá vált. 
 	Végül a pilóta sietett a segítségére. – Mi a probléma? –
 	kérdezte szolgálatkészen a szőke hajú, jóképű, fiatal, német férfi. Napcserzette arcából mélykék szemekkel tekintett a világba. 
 	Parker Pyne ekkorra már végképp belebonyolódott egy felettébb nehézkes pantomimba, úgy tűnt, vajmi kevés sikerrel. Megkönnyebbülten fordult a pilóta felé. 
 	– A dobozban rovarirtó por van. Meg tudná nekik magyarázni? 
 	A pilóta értetlenül bámult rá. – Tessék? 
 	Erre Parker Pyne elismételte a kérdést, de most már németül. A pilóta elvigyorodott és lefordította perzsára a kérdéses kifejezést. 
 	A komor, gondterhelt hivatalnokarcok felderültek, feszült arcvonásaik megenyhültek, sőt egyikük-másikuk el is mosolyodott. Annyira humorosnak találták a dolgot, hogy az egyik vámőr még nevetésre is ragadtatta magát. 
 	A három utas újra elfoglalta helyét a repülőgépen és a repülőút folytatódott. Hamadánnál alacsonyra ereszkedtek, hogy ledobják a postát, de nem szál tak le. Parker Pyne lenézve megpróbálta megkeresni a Behistuni követ, melyen Dáriusz leírta birodalmának kiterjedését és hódításait. Mindezt három nyelven hagyta az utókorra: babilóniai nyelven, méden és perzsául. 
 	Egy órakor megérkeztek Teheránba, ahol újabb rendőrségi formalitások sora várt rájuk. A német pilóta is odajött, és fülig érő száj al ál t mel ettük, míg Parker Pyne megválaszolt egy sereg olyan kérdésre, amit nem is értett. 
 	Miután végzett, megkérdezte a németet: – Mit mondtam nekik? 
 	– Azt, hogy az apja keresztneve Turista, a foglalkozása Charles, az anyja leánykori neve Bagdad, és hogy Harrietből érkezett. 
 	– Számít ez valamit? 
 	– Semmit az égvilágon. Őket csupán az érdekli, hogy válaszoljon valamit. 
 	Parker Pyne teljesen kiábrándult Teheránból. Undorítóan modernnek találta. Csak ennyit mondott másnap este a pilótának, Herr Schlagalnak, akibe akkor ütközött bele, amikor éppen be akart lépni a szál odába. Automatikusan meghívta ebédre a férfit, a német pedig nem utasította vissza. 
 	Mr. Pyne rendelt a felettük tornyosuló georgiai pincértől. Az étel hamarosan megérkezett. 
 	A német csak akkor szólalt meg, amikor már a la tourte néven felszolgált sűrű csokoládékrém desszerthez értek. 
 	– Szóval Shirázba igyekszik? 
 	– Igen, odarepülök. Aztán Iszfahánba, majd vissza Teheránba, de már földi útvonalon. Holnap maga repül velem Shirázba? 
 	– Ah, nein. Én visszamegyek Bagdadba. 
 	– Régóta van már itt? 
 	
 	– Három éve. Mindössze három esztendeje hozták létre a társaságunkat. Eddig még nem történt egyetlen balesetünk sem – unberufen! – És lekopogta az asztalon. 
 	Sűrű, édes kávét ittak. Közben rágyújtottak. 
 	– Két hölgy volt az első utasom – folytatta a német visszaemlékezve. – Méghozzá két angol hölgy. 
 	– Valóban? – csodálkozott Parker Pyne. 
 	– Egyikük igen előkelő származású hölgy, valamelyik miniszterük lánya… hogy is hívják?… Lady Esther Carr. 
 	Igazán szép nő volt, nagyon szép, de őrült. 
 	– Őrült? 
 	– Teljességgel őrült. Jelenleg Shirázban él egy ottani nagy házban. Keleti ruhákat visel, és nem fogad európaiakat. 
 	Hát ilyen életet kel élnie egy előkelő származású hölgynek? 
 	– Akadnak ennél különb históriák is – jegyezte meg Parker Pyne. – Gondoljon csak Lady Hester Stanhopera…
 	– Szerintem akkor is őrült – vágott közbe a másik hirtelen. 
 	– A szemükön lehet észrevenni. Megláttam én ezt a háborúban a tengeralattjáró parancsnokom szemében is. 
 	Ő azóta már zárt intézetbe került. 
 	Parker Pyne eltöprengett. Lord Micheldeverre gondolt, Lady Esther Carr édesapjára. Ismerte őt, sőt dolgozott is a keze alatt, amikor ál amtitkárként tevékenykedett. Lord Micheldever nagydarab, szőke férfiú volt, vidám szemekkel. 
 	Egy ízben Lady Micheldevert is volt alkalma látni, aki közismert ír szépség volt, gyönyörű fekete hajával és ibolyakék szemével. Szóval mind a ketten kifogástalan külsejű, egészséges emberek voltak, ám a Carr családban öröklődött az őrültség. Időnként felfelbukkant, miután átugrott egy-egy generációt. Érdekes, gondolta, hogy éppen Herr Schlagal teszi ezt a megál apítást. 
 	– Hát a másik hölgy? – kérdezte csak úgy mel ékesen. 
 	– A másik hölgy… halott. 
 	Valami kiérződött a hangjából, amire Parker Pyne egyszerre felkapta a fejét. 
 	– Én is érző szívű ember vagyok – mondta Herr Schlagal. –
 	Számomra ő volt a leggyönyörűségesebb teremtés. Tudja, hogy van ez, amikor hirtelen hatalmába keríti az embert ez az érzés. Virágszál volt ő… egy szépséges virágszál. –
 	Mélyet sóhajtott. – Egyszer meglátogattam őket abban a shirázi házban. Tulajdonképpen Lady Esther meghívására mentem oda. S akkor észrevettem, hogy az én kicsikém, a kis virágszálam fél valamitől. Aztán amikor legközelebb visszajöttem Bagdadból, megtudtam, hogy már nem él. 
 	Hogy halott! 
 	Kivárt egy kicsit, aztán elgondolkodva tette hozzá: –
 	Könnyen lehet, hogy az a másik ölte meg. Ál ítom magának, hogy őrült. 
 	Az újabb, mélyről jövő sóhajt Parker Pyne arra használta fel, hogy két Benedictint rendeljen. 
 	– A Curagao is finom – közölte a georgiai pincér és legott felszolgált két Curagaot a vendégeknek. 
	 
	***

 Parker Pyne másnap néhány perccel déli tizenkettő 	után pil antotta meg Shirázt. Átrepültek egy hegyvidéken, amit szürke, kiégett, száraz vadonnal borított kietlen völgyek követtek. Shiráz oly hirtelenséggel tűnt a szemük elé, mint egy smaragdzöld ékkő a pusztaság szívében. 
 	Parker Pyne-nek – Teheránnal el entétben – Shiráz teljes mértékben elnyerte a tetszését. Sem az utcák, sem a szál oda szegényessége nem tudta elriasztani. 
 	Éppen egy perzsa ünnep kel ős közepén találta magát. 
 	A Nan Ruz fesztivál az előző este kezdődött és tizenöt napon át tart. Így ünneplik a perzsák az újévüket. Mr. Pyne végigsétált a kihalt bazáron, majd kibal agott a nagy, nyílt térségre a város északi oldalán, ahol egész Shiráz ünnepelt. 
 	Másnapi sétája során a város peremét célozta meg. 
 	Meglátogatta Hafiz, a költő sírját, visszafelé jövet pedig megpil antott egy házat, ami teljességgel elbűvölte. Az épületet kékre, rózsaszínre és sárgára vakolták. Üdén zöldel ő kert közepén ál t, folyóvízzel, narancsfákkal és rózsákkal övezve. Parker Pyne úgy érezte, hogy ez lehet az álmok háza. 
 	Aznap este az angol konzul társaságában vacsorázott és nem mulasztotta el, hogy a ház felől érdeklődjön. 
 	– Csodálatos hely, ugye? Egy gazdag lurisztáni kormányzó építtette, aki szép hasznot húzott a hivatalából. 
 	Jelenleg egy angol hölgy tulajdonában van. Talán hal ott már felőle. Lady Esther Carrnek hívják. Abszolút ütődött nőszemély. Mindent és mindenkit visszautasít, ami angol. 
 	– Fiatal nő? 
 	– Túlságosan is fiatal ahhoz, hogy megjátssza a bolondot. 
 	Úgy harminc körül lehet. 
 	– Egy másik angol nő is lakott vele, ugye? Egy nő, aki már meghalt. 
 	
 	– Igen; úgy három éve történt. Ami azt il eti, éppen egy nappal azután, hogy elfoglaltam az itteni ál omáshelyemet. 
 	Nyilván tudja, hogy Barham, az elődöm, hirtelen elhunyt. 
 	– Hogyan halt meg az a nő? – kérdezte Parker Pyne nyersen. 
 	– Kizuhant az első emeleti balkonról az udvarra. Lady Esther szobalánya vagy társalkodónője volt, már el is felejtettem. Úgy történt, hogy éppen a reggelizőtálcát vitte, és háttal lezuhant a balkonról. Nagyon szomorú dolog, de már nem segíthettünk rajta, mert szétzúzta a kövön a koponyáját. 
 	– Hogy hívták? 
 	– Azt hiszem Kingnek vagy Wil snek. Nem, az a misszionárius asszony. Kimondottan szép kis nő volt. 
 	– Lady Esthert felkavarta az esemény? 
 	– Igen… vagy nem, nem is tudom. Mindenesetre meglehetősen furcsán viselkedett. Nemigen tudtam megérteni. Kifejezetten… szóval, akaratos teremtés. Ez persze érthető, ha tekintetbe vesszük, hogy fontos személyiség, eddig, gondolom, minden világos. Egyszer jól rám ijesztett a parancsoló modorával, meg a sötét, szikrázó szemeivel. 
 	Bocsánatkérő nevetéssel nézett a másikra, de Parker Pyne láthatóan éppen a semmibe meredt. A meggyújtott gyufaszál céltalanul égett a kezében, cigarettája pedig érintetlenül csüngött a szája sarkában. Végül a gyufa az uj ára égett, mire fájdalmas kiáltással eldobta. Aztán tekintete a konzul meglepett arcára esett és elmosolyodott. 
 	– Elnézését kérem – szabadkozott. 
 	
 	– Tán gyapotszedésen volt? – tudakolta a konzul ironikusan. 
 	– Méghozzá három teli zsákkal – válaszolta Parker Pyne megértve a célzást. 
 	Aztán más témára terelődött a beszélgetés. 
 	Aznap este Parker Pyne levelet írt egy kis olajlámpa fényénél. Elég hosszasan tépelődött a megfogalmazásán, de a végén mégis egyszerűre sikerült:
 	„Lady Esther Carr, Mr. Parker Pyne vagyok, és üdvözletemet küldöm Önnek. Egyúttal a kővetkezőkről szeretném értesíteni: az elkövetkező három napot a Pars Hotelben töltöm, amennyiben beszélni kívánna velem.” 
 	A borítékba csúsztatta az újságkivágást is – a nevezetes hirdetéssel:
 	SZEMÉLYES HIRDETÉSEK BOLDOG ÖN? MERT
 	HA NEM, KERESSE FEL PARKER PYNE-T. Richmond Street 17. 
 	Remélem, ez megteszi a hatását – dünnyögte Parker Pyne, miközben derűs kedvvel feküdt le a meglehetősen kényelmetlen ágyába. – Lássuk csak, majd három éve már; igen, minden bizonnyal megteszi. 
	 
	***

 Másnap úgy négy óra körül érkezett meg a válasz. Egy perzsa szolga kézbesítette, aki egy kukkot sem tudott angolul. 	„Lady Esther Carr örömmel fogadná Mr. Parker Pyne látogatását ma este kilenc órakor.” 
 	Parker Pyne mosolyogva olvasta. 
 	
 	Este ugyanaz a szolga fogadta, aki a levelet hozta. 
 	Keresztülvezette a sötét kerten, fel egy külső lépcsőn, ami az épület hátsó részéhez vezetett. Innen egy ajtó nyílt a belső udvarba és a balkonra, amit nyitva hagytak éjszakára. A fal mel ett egy jókora dívány ál t, melyen egy karcsú nő nyúlt végig. 
 	Lady Esther keleti öltözéket és köntöst viselt, nyilván azért, mert ez a viselet hangsúlyozta ki leginkább keleties szépségét. A konzul uralkodó természetűnek jel emezte és a megjelenése valóban erre val ott. Az ál át magasra emelte, szemöldökét kihívóan felvonta. 
 	– Szóval maga az a Mr. Parker Pyne? Tessék, foglaljon helyet. 
 	Azzal egy párnahalomra mutatott. Harmadik uj án óriási smaragdgyűrű vil ant meg, a családi címer vésetével. Atyai örökség lehetett és nyilván kisebb vagyont érhetett, vil ant át Parker Pyne agyán a gondolat. 
 	Némi nehézség árán engedelmesen leült, mivel a hozzá hasonló potrohos termetű férfiaknak nem könnyű feladat kecsesen a földre huppanni. 
 	Egy szolga jelent meg és kávéval kínálta. Ő átvette a csészét és jóízűen kortyolgatta. 
 	Vendéglátója láthatóan elsajátította a keletiek jel emző
 	tulajdonságát, a végtelen türelmességet. Lady Esther is félig lehunyt szemhéj al szürcsölgette a kávéját és egyáltalán nem sietett társalgásba bonyolódni. Végül aztán csak megszólalt. 
 	– Szóval a boldogtalan embereken szokott segíteni –
 	mondta. – Legalábbis ezt ál ítja a hirdetésében. 
 	
 	– Úgy van. 
 	– De miért küldte el nekem? Vagy az a módszere, hogy…
 	utazás közben köti az üzleteit? 
 	Valami határozottan el enséges kicsengése volt a hangjának, ezt azonban Parker Pyne figyelmen kívül hagyta. Mindössze annyit válaszolt:
 	– El enkezőleg. Utazás közben rendszerint távol szoktam tartani magam az üzleti ügyektől, és kizárólag a pihenésnek adom át magam. 
 	– Akkor miért küldte el nekem a hirdetését? 
 	– Mert okom volt azt hinni, hogy maga… boldogtalan. 
 	Pil anatnyi csend következett. Pyne-t nagyon érdekelte, hogyan fogadja ezt a nő. Az pedig egy teljes percet szentelt rá, hogy eldönthesse. Végül felkacagott. 
 	– Nyilván azt képzeli, hogy aki elzárkózik a világtól és távol költözik a hazájától, a nemzetétől, mint én, az kizárólag a boldogtalansága miatt teszi. Véleménye szerint csakis a sajnálat és a kiábrándulás kergethetett önkéntes száműzetésbe, nemde? Óh… miként tudnám megértetni magával? Odaát… Angliában… szárazra vetett halként éltem. Itt önmagam lehetek, mivel a szívem keleti. 
 	Szeretem ezt az elszigeteltséget, noha biztosra veszem, hogy maga képtelen megérteni az ál áspontomat. Az önhöz hasonlók számára…
 	– némi habozás után befejezte a mondatot – …bizonyára bolondnak tűnök. 
 	– Nem, maga egyáltalán nem bolond – jelentette ki Parker Pyne mély meggyőződéssel. 
 	A hangjából szokatlanul csendes megnyugtatás áradt. A nő
 	
 	érdeklődve figyelte. 
 	– Szerintem viszont sokan ál ítják az el enkezőjét. Pedig ők a bolondok. Nem veszik figyelembe, hogy a világ sokféle egyéniségből tevődik össze. Én itt maradéktalanul boldog vagyok. 
 	– Ennek el enére beleegyezett a látogatásomba – mondta Parker Pyne. 
 	– Készséggel elismerem, hogy kíváncsi lettem magára. –
 	Ismét tétovázott egy pil anatig. – Bár soha többé nem kívánok visszatérni Angliába, de ettől függetlenül még érdekel, hogy mi történik ott. 
 	– Abban a világban, amit maga mögött hagyott? 
 	A nő egy fejbólintással adta jelét egyetértésének. Parker Pyne pedig beszélni kezdett. Továbbra is lágy, megnyugtató hangon ejtette ki a szavakat, csak olyankor emelte feljebb kissé a hangját, ha hangsúlyozni akart valamit. 
 	Beszélt 
 	Londonról, 
 	a 
 	társasági 
 	pletykákról, 
 	híres
 	emberekről, hölgyekről, új éttermekről és éjszakai lokálokról, lóversenyekről, lövészetről, sőt a vidéki botrányokról is. Később témát váltott és rátért a divatra, a párizsi ruhakölteményekre, a kisebb-nagyobb butikokra, meg az ódon utcácskákra, ahol remek üzletek köttetnek. 
 	Beszámolt a színházakról, mozikról, elújságolta a filmújdonságokat, 
 	megemlítette 
 	a 
 	kertes 
 	külvárosi
 	építkezéseket, végül sort kerített London éjszakai életére és közlekedésére, az autóbuszokra és vil amosokra. 
 	Mesélt továbbá a munka után hazafelé igyekvő emberek tömegéről, valamint az őket váró otthonokról, a brit családi élet különösen bensőséges voltáról. 
 	Figyelemre méltó ismertetés volt, széles skálájú és nagy látószögű ismeretről tanúskodott, valamint a tények alapos megfigyeléséről. Lady Esther lehajtott fej el hal gatta. Hol volt már a kihívó magatartása. Eleinte még csak csendes könnyeket hul atott, de mire Pyne befejezte, már nem törődött a látszattal, és nyíltan zokogott. 
 	Parker Pyne hal gatásba burkolózva csendesen ült és figyelte. Arcán nyugodt, elégedett kifejezés ült. Úgy nézett ki, mintha elvégzett volna egy kísérletet és a várt eredményre jutott. 
 	Végül a nő felemelte a fejet. – Nos – kérdezte keseregve –, most már elégedett? 
 	– Úgy tűnik, az lehetek. 
 	– Hogyan fogom ezt kibírni? Hogy lehet ezt kibírni? Hogy soha többé ne menjek el innen; sose lássak viszont…
 	senkit! – Fájdalmas kiáltás szakadt fel belőle, aztán elvörösödve ráeszmélt, hogy többet mondott a kel eténél. –
 	Nos hát?! – kérdezte hevesen. – Mikor rukkol ki a nyilvánvaló megjegyzéssel? Vagy meg sem kérdezi, hogy miért nem megyek haza, ha annyira szeretnék? 
 	– Nem – rázta a fejét Parker Pyne. – Mivel korántsem lenne az olyan egyszerű önnek. 
 	Most első ízben mintha félelem csil ant volna meg a nő
 	tekintetében. – Netán azt is tudja, hogy miért nem mehetek? 
 	– Azt hiszem. 
 	– Téved. – Rázta meg a fejét a nő. – Sohasem találná ki az igazi okát, amiért nem térhetek haza. 
 	
 	– Nem szokásom találgatni – válaszolta Parker Pyne. – Én megfigyelek és rendszerezek. 
 	Lady Esther újra megcsóválta a fejét. – Nem tud maga az égvilágon semmit sem. 
 	– Már látom, hogy meg kel győznöm – közölte kedvesen Parker Pyne. 
 	– Úgy vélem, Lady Esther, hogy amikor idejött, az új Német Légitársaság gépével repült Bagdadból. 
 	– Valóban? 
 	– Egy fiatal pilóta, Herr Schlagal vezette a gépet, aki később idejött, hogy meglátogassa magát. 
 	– Igen. 
 	Ez egészen más helyeslés volt, leírhatatlanul sokkal lágyabb helyeslés. 
 	– Volt egy barátnője is, vagy társa, aki meghalt. – A férfi hangja most keményen csattant, mint az acél… jeges el enségességgel. 
 	– A társam volt. 
 	– Hogy hívták…? 
 	– Muriel Kingnek. 
 	– És kedvelte őt? 
 	– Hogy érti azt, hogy kedveltem-e? – Kisvártatva összeszedte magát. – Hasznos volt a számomra. 
 	Gonoszul csengtek a szavai, mire Parker Pyne-nek nyomban eszébe jutott, amit a konzultól hal ott. „Persze érthető, ha tekintetbe vesszük, hogy fontos személyiség.” 
 	– Sajnálta őt, amikor meghalt? 
 	– Már mint én… természetesen! Gondolja, Mr. Pyne, hogy szükséges ebbe ilyen mélyen belemerülnünk? – Ingerülten beszélt, majd választ sem várva folytatta: – Nagyon jól tette, hogy eljött, de most már kissé kimerültem. Ha megmondaná, hogy mivel tartozom önnek…? 
 	Parker Pyne azonban nem reagált rá. Nem mutatta a sértődöttség legcsekélyebb jelét sem. Zavartalanul folytatta a kérdezősködést. 
 	– Mióta ő meghalt, Herr Schlagal nem látogatta meg magát. Ha feltételezzük, hogy eljönne, fogadná őt? 
 	– Semmiképpen sem. 
 	– Eszerint elutasítaná? 
 	– Pontosan. Herr Schlagal nem jöhetne be. 
 	– Értem – biccentett Parker Pyne elgondolkodva. – Szóval nem mondhat mást. 
 	A nő kihívó magatartásának védőpáncélja kezdett meggyengülni. Bizonytalanul szólalt meg: – Nem-nem tudom, mire gondol. 
 	– De arról nyilván tud, Lady Esther, hogy az ifjú Schlagal beleszeretett 
 	Muriel 
 	Kingbe? 
 	Egy 
 	szentimentális
 	fiatalember. Azóta is őrzi az emlékét. 
 	– Valóban? – A nő szinte suttogta a szót. 
 	– Milyen volt tulajdonképpen? 
 	– Milyen volt? Ezt meg hogy értsem? Honnan tudhatnám? 
 	– Bizonyára megismerte – mondta Parker Pyne szelíden. 
 	– Semmi különös, egy csinos, fiatal nő volt. 
 	– Hasonló korú volt, mint maga? 
 	– Éppenséggel annyi lehetett. – Némi hal gatás után még hozzátette: – Miből gondolja, hogy… Schlagal törődött vele? 
 	– Mivel ő maga mondta. Bizony, bizony, méghozzá világosan. Mint már említettem, ő egy szentimentális fiatalember. Boldoggá tette, hogy rám bízhatta a titkát. 
 	Nagyon megrázta a mód, ahogy meghalt. 
 	Lady Esther talpra ugrott. – Azt hiszi, hogy én öltem meg? 
 	Mr. Parker Pyne nem ugrott talpra. Ő ugyanis nem volt olyan ugrálós típus. 
 	– Nem, drága gyermekem – válaszolta. – Nem hiszem, hogy maga ölte meg. El enben azt hiszem, hogy minél előbb abbahagyja a színjátszást és hazamegy, annál jobb. 
 	– Hogy érti azt, hogy a színjátszást? 
 	– Az az igazság, hogy maga elveszítette az önuralmát. Igen, nagyon kiborult, mert arra gondolt, hogy önt fogják megvádolni a munkaadója meggyilkolásával. 
 	A nő hirtelen összerezzent. 
 	Parker Pyne zavartalanul folytatta. – Maga nem Lady Esther Carr. Tisztában voltam ezzel, mielőtt idejöttem volna. De meg akartam bizonyosodra róla. – Szélesen, barátságosan felkacagott. 
 	– Amikor az imént elmondtam a londoni híreket, végig figyeltem magát, és maga mindig úgy reagált, mint Muriel King és nem úgy, ahogyan Esther Carrnek kel ett volna. Az olcsó üzletek, mozik, az új, kertes külvárosok, autóbuszon és vil amoson közlekedni… maga ezekre reagált. Viszont a vidéki pletykák, új éjszakai lokálok, kiál ítási tereferék, lóversenyek… semmit sem jelentettek magának. 
 	A férfi hangja egyre megnyugtatóbbá, atyáskodóbbá vált –
 	Üljön le és meséljen el mindent. Tehát nem ölte meg Lady Esthert, bár megvádolhatják vele. Mondja el, hogyan történt! 
 	
 	A nő mély sóhaj al visszaroskadt a díványra és elszánta magát a beszédre. A szavak sietős hadarással hagyták el a száját. 
 	– Az elején kel kezdenem… a legelején. Féltem tőle. Őrült volt… nem egészen, csak egy kissé. Idehozott magával, én pedig eszeveszetten örültem ennek. Olyan romantikusnak képzeltem. Kis naiv voltam. Hát igen, ez voltam én, egy kis naiv. Még otthon flörtölni kezdett a sofőrrel. Mindig is meg volt őrülve a férfiakért… teljesen odavolt értük. Nagyon rosszul tette, hogy belement a játékba, mivel kitudódott a dolog. A barátnői persze megtudták és kinevették. Erre szakított az egész családjával és eljött ide. 
 	– Persze merő színészkedés volt az egész, hogy megmentse a becsülete romjait… a sivatagi magány… és a többi. Egy ideig itt maradt volna, aztán szépen visszamegy. Így tervezte, de egyre furcsábban, egyre különösebben kezdett viselkedni. Aztán itt volt a pilóta. 
 	Képzelődni kezdett vele kapcsolatban is. Ő idejött, hogy meglátogasson engem, Esther viszont azt hitte… óh, hát bizonyára megérti. Schlagal azonban biztosan megmondta neki…
 	És attól a pil anattól kezdve el enem fordult. Szörnyű volt, rémisztő! Azzal fenyegetett, hogy nem mehetek haza már sohasem. Azt ál ította, hogy hatalmában vagyok. Azt mondta, hogy a rabszolgája vagyok. Csak… egy rabszolga, mert hatalommal bír az életem és halálom felett. 
 	Parker Pyne bólintott. Szinte maga előtt látta az eset kibontakozását. Lady Esther lassan átsiklik a józan gondolkodás határán, amint többen is tettek a családtagjai közül. A megfélemlített, mel őzött és tájékozatlan lány pedig mindent elhitt, amit csak mondtak neki. 
 	– Egy szép napon azonban mintha megpattant volna bennem valami Szembeszál tam vele. Megfenyegettem, hogy amennyiben arra kerülne a sor, én erősebb vagyok nála. Ráijesztettem, hogy lelököm a kövezetre. Erre megrémült, nagyon megrémült. Szerintem addig csak csúszómászó féregnek tartott. Szóval ott ál tunk a balkonon, én pedig egy lépést tettem feléje… Nem tudom, mit gondolhatott, hogy mit akarok tenni. Mindenesetre hátrahőkölt és le… lelépett a peremről! – Muriel King a tenyerébe temette az arcát. 
 	– Mi történt aztán? – biztatta gyengéden Parker Pyne. 
 	– Elvesztettem a fejem. Arra gondoltam, biztosan azt hiszik majd, hogy én löktem le. Úgy éreztem, hogy senki sem hinne nekem, ezért aztán bedugnak itt valami szörnyű
 	tömlöcbe. – A nő ajkai szinte hangtalanul mozogtak. Mr. 
 	Pyne ennek el enére világosan érzékelte a páni félelmet, ami hatalmába kerítette. – Végül eszembe vil ant, hogy eljátszhatnám a szerepét. Tudtam, hogy a napokban új brit konzul érkezése várható, aki még egyikünket sem látta. A másik pedig meghalt, tehát…
 	– Reméltem, hogy a személyzettel nem gyűlik meg a bajom, hiszen számukra csak két ütődött angol nő voltunk. 
 	Az egyik meghal, a másik folytatja. Szép összeget ajándékoztam nekik, aztán elküldtem a brit konzulért. 
 	Amikor eljött, Lady Estherként fogadtam őt. Esther gyűrűje ékeskedett az uj amon. A konzul nagyon kedves volt és mindent elintézett. A gyanú árnyéka sem merült fel senkiben sem. 
 	Parker Pyne elmélyedve bólintott. Ebből látszik – ál apította meg –, hogy hiába volt tele Lady Esther Carr családja ütődöttekkel, a família nevének mégis megmaradt a súlya. 
 	– Később már megbántam a dolgot – folytatta Muriel, bár ne tettem volna Úgy éreztem, hogy itt előbb-utóbb én is meg fogok őrülni. Arra ítéltettem, hogy itt maradjak és a magam választotta szerepet játsszam. Fogalmam sincs, hogy szabadulhatnék meg valaha is. Ha így utólag beval anám az igazat, most még inkább azt hinnék, hogy én öltem meg őt. Óh, Mr. Pyne, mit tehetek? Mit tehetnék? 
 	– Hogy mit? – Mr. Parker Pyne olyan egyenes tartással ál t fel, amint csak telt tőle. – Drága gyermekem, most szépen eljön velem a brit konzulhoz, aki felettébb tiszteletreméltó, kedves ember. Nyilván akad majd némi kel emetlen formalitás, amin át kel esnie. Nem ígérhetem magának, hogy könnyed sétagal opp vár magára, de biztosan nem fogják felakasztani gyilkosságért. Egyébiránt elárulná, hogy a reggeliző tálcát miért találták a holttest mel ett? 
 	– Én dobtam oda. Arra… arra gondoltam, hogy ha mel ette van a tálca, hihetőbb lesz, hogy én vagyok az. Ostobaság volt tőlem? 
 	– El enkezőleg, meglehetősen ügyes trükk volt – válaszolta Parker Pyne. – Igazából ez volt az egyetlen olyan pont, ami gondolkodóba ejtett, hogy esetleg tudatosan végzett Lady Estherrel… Egészen addig, amíg nem láttam meg magát. 
 	De amikor ma találkoztunk, nyomban tudtam, hogy bármi másra képes lehet, megölni azonban soha nem fog senkit sem. 
 	
 	– Talán mert gyengék hozzá az idegeim? 
 	– Inkább a reflexei működnek másképpen – felelte mosolyogva Parker Pyne. – Indulhatunk? Tudom, kel emetlen helyzettel kel szembenéznie, de vál alom, hogy gondoskodom magáról, aztán… mehet haza a Streatham Hil re, mert ugye Streatham Hil en lakik? Gondoltam. 
 	Láttam, amint megrándult az arca, amikor egy bizonyos autóbusz számát említettem. Tehát akkor jön, kedvesem? 
 	Muriel King elég nehezen szánta el magát. – Sosem fognak hinni nekem – tamáskodott izgatottan. – A családja… és egyáltalán bárki… Nem fogják elhinni, hogy képes volt így viselkedni. 
 	– Ezt a részét a dolognak nyugodtan rám bízhatja –
 	bátorítgatta Parker Pyne. – Tudja, véletlenül ismerem ennek a családnak a történetet. Jöj ön már gyermekem, ne játssza tovább a bolondot. Ne tévessze szem elől, hogy Teheránban kisóhajtozza maga után a szívét egy jóképű
 	fiatalember. Az lesz a legjobb, ha úgy intézzük, hogy az ő
 	gépen repüljön Bagdadba. 
 	A lány pirulva mosolygott. – Készen vagyok – mondta egyszerűen. Már elindult kifelé, de a küszöbről visszafordult. – Az előbb azt mondta, hogy már azelőtt tudta, hogy nem én vagyok Lady Esther Carr, mielőtt meglátott volna. Miként lehetséges ez? 
 	– Statisztika – válaszolta Mr. Parker Pyne. 
 	– Statisztika? 
 	– Persze. Lord és Lady Micheldevernek kék a szeme. A konzul viszont megemlítette, hogy a lányuknak szikrázó sötét szeme van. Innen tudtam, hogy valami nincs rendjén. 
 	
 	Barna szemű szülőknek ugyanis lehet kék szemű
 	gyermekük, de fordítva nem lehetséges. Ez tudományos tény, megnyugtathatom. 
 	– Szerintem maga egyszerűen csodálatos! – kiáltotta Muriel King. 
 	
 	A GYÖNGY ÉRTÉKE
 	A társaságnak hosszú, fárasztó nappal kel ett szembenéznie. Kora reggel indultak el Ammanból, de árnyékban már akkor is harminchét fokot mutatott a hőmérő. Sötétedéskor érkeztek meg a táborba, ami egy Petra nevű fantasztikusan furcsa, vöröses sziklaváros szívében helyezkedett el
 	Heten voltak: Mr. Caleb P. Blundel , egy testes, dúsgazdag amerikai mágnás, kreolbőrű, jóképű, de kissé hal gatag titkárával, Jim Hurst-tel, Sir Donald Marvel, parlamenti képviselő, egy fáradt kül emű politikus, doktor Carver, a közismert idős archeológus, továbbá Dubosc, a gáláns francia ezredes, aki a szabadságát töltve ruccant át Szíriából. Ezen kívül itt volt Mr. Parker Pyne is, akit talán nem jelzett olyan nyíltan a foglalkozása, viszont valósággal áradt belőle a brit szilárdság légköre. Végül, de nem utolsósorban, Miss Carol Blundel , egy csinos és lelkes lány, aki mint a társaság egyetlen hölgytagja, rendkívül magabiztos volt a féltucat férfi között. 
 	A legnagyobb sátorban vacsoráztak, miután alvás céljára kiválasztottak egy-egy sátrat vagy valamelyik barlangot. A közel-keleti politikáról folyt a társalgás. Az angol körültekintően, a francia diszkréten, az amerikai kissé öntelten érvelt ál áspontja mel ett, míg az archeológus és Parker Pyne úgymond kirekesztette magát az eszmecseréből. Úgy tűnt, ők ketten szívesebben vál alják a hal gatóság szerepét, s e tekintetben Jim Hurst is hozzájuk csatlakozott. 
 	Végül a városkára terelődött a szó, melynek megismerésére érkeztek. 
 	– Szerintem olyan romantikus hely, hogy el sem lehet mondani – jelentette ki Carol. – Elég ha csak ezekre a…
 	hogyishívjákokra gondolunk… A nabateanusokra, az itteni őslakosokra, akik talán már az idők kezdete óta éltek ezen a helyen. 
 	– Aligha – jegyezte meg szelíden Parker Pyne. – Ugye, doktor Carver? 
 	– Nos, tudomásom szerint a nabateanusok jelenléte legfeljebb kétezer évre vezethető vissza, és amennyiben a gazemberséget a romantika jelzőjével il ethetjük, akkor valóban romantikus népségnek mondhatjuk őket. Én azonban inkább a rablóbanda elnevezés mel ett maradnék. 
 	Ezek a gazfickók ugyanis annak el enére, hogy elég jómódúak voltak, arra kényszerítették az utazókat, hogy az ő karavánútjaikat használják, és gondoskodtak arról, hogy minden más utat bizonytalanná tegyenek. Éppen Petra volt a rablott holmik raktárhelye. 
 	– Maga szerint tehát csak rablók voltak? – kérdezte Carol. 
 	– Egyszerű tolvajnépség? 
 	– Ha már ennyire firtatja, a tolvaj aligha tekinthető
 	romantikus kifejezésnek, Miss Blundel . Inkább utal nyomorúságos fosztogatóra. A rabló viszont már nagyobb mértékben elkövetett gazságot jelez. 
 	– Miként vélekedne a modern pénzemberekről? – vetette fel Mr. Pyne egy kacsintással. 
 	– Ezt megkaptad, apóca! – dünnyögte Carol elégtétel el. 
 	
 	– A pénzforgató ember hasznos a társadalom számara –
 	jelentette ki epésen. 
 	– A társadalom – mormogta Parker Pyne – olyan hálátlan tud lenni. 
 	– Különben is, tulajdonképpen mi az a becsületesség? –
 	vetette fel a francia. – Egy szokás. Különböző országokban más és más a jelentése. – Egy arab számára teszem azt nem szégyen a lopás, nem szégyen a hazugság. Neki az a fontos, hogy kitől lop, vagy hogy kinek hazudik. 
 	– Az ő nézőpontjukból valóban így fest a helyzet – értett egyet vele Carver. 
 	– Ez is csak a Nyugat felsőbbrendűségét bizonyítja a Kelettel szemben
 	– jelentett ki Blundel . – De majd ha ezek a nyomorult teremtmények kel ő oktatásban részesülnek…
 	Sir Donald csak felszínesen kapcsolódott a társalgásba. –
 	Tudják, az oktatás meglehetősen felemás dolog. Egyrészt megtanítanak egy csomó teljességgel felesleges anyagot, másfelől ez egy fikarcnyit sem változtat az ember természetén. 
 	– Hogy érti ezt? 
 	– Nos, azt akarom mondani, hogy például aki tanulatlanul tolvaj, az tolvaj marad egyetemi végzettséggel is. 
 	Halálos csend támadt egy pil anatra, aztán Carol hirtelen a moszkitókra terelte a témát és az apja is csatlakozott hozzá. 
 	Sir Donald kissé értetlenkedve motyogta a szomszédjának, Mr. Parker Pyne-nek: – Úgy látszik, véletlenül beletrafáltam valami kényes témába, ugye? 
 	
 	– Különös – vélte Parker Pyne. 
 	Bármilyen zavart okozott a váratlan kijelentés, egy személy egyáltalán nem vett róla tudomást. Az archeológus csendesen üldögélt, és a szeme álmosan meredt a távolba. Aztán amikor csend lett, hirtelen és váratlanul megszólalt. 
 	– Tudják – mondta –, teljes mértékben egyetértek ezzel…
 	csak éppen más nézőpontból. Az ember alapjában véve vagy becsületes, vagy nem. Nem lehet megváltoztatni. 
 	– Eszerint nem hisz abban, hogy például hirtelen kísértés hatására egy becsületes emberből bűnöző válhat? –
 	tudakolta Parker Pyne. 
 	– Ez teljességgel lehetetlen! – jelentette ki Carver. 
 	Parker Pyne alig észrevehetően ingatta a fejét. – Én azért nem ál ítanám ilyen határozottan, hogy lehetetlenség. Tudja, számos tényezőt kel figyelembe venni. Itt van például a tűréshatár. 
 	– Mit nevez ön tulajdonképpen tűréshatárnak? –
 	érdeklődött az ifjú Hurst, aki mély tónusú, meglehetősen kel emes hangján most szólalt meg először. 
 	– Nos, bár az emberi agy meglehetősen nagy terhelést is képes elviselni, de előfordulhat, hogy akár valami apróság is kiválthat egy olyan krízist, ami a becsületes embert becstelenné változtatja. Éppen ezért tűnik abszurdnak a bűntények többsége. Az ok tíz eset közül kilencnél nem egyéb, mint egy aprócska túlterhelés… az a bizonyos szalmaszál, amibe beleroppan a hátgerinc. 
 	– Úgy tűnik, maga pszichológiából tart nékünk előadást, barátocskám – jegyezte meg a francia. 
 	
 	– Gondoljanak csak bele, micsoda bűnöző válhatna egy pszichológusból! – folytatta Parker Pyne. Hangjából érződött, hogy élvezettel beszél erről a témáról. – Vegyék tekintetbe, hogy tíz ember közül, akivel összefutunk, legalább kilencet könnyedén rá lehet venni, hogy úgy cselekedjék, amint jónak látjuk, s ennek eléréséhez csupán annyi 
 	szükségeltetik, 
 	hogy 
 	megfelelő 
 	ráhatást
 	alkalmazzunk. 
 	– Hű, ezt részletesebben ki kel fejtenie! – szólt közbe Carol. 
 	– Itt van például a terrorizálható embertípus. Elég jó hangosan ráripakodni és máris engedelmeskedik. Aztán vegyük az el enkező embertípust: vele nem kel mást tennünk, mint az el enkező irányba kalauzolni, mint amerre akarjuk, hogy menjen. A következő alany az irányítható ember; ez a legáltalánosabb fajta. Ők azok, akik bizton ál ítják, hogy láttak egy autót, mert hal ották a dudát. Látták a postást, mert hal ották a levélszekrény zörrenését, látták a kést a sebben, mert azt ál ították, hogy leszúrtak valakit; hal ották a pisztolylövést, ha arról értesülnek, hogy lelőttek egy embert. 
 	– Kétlem, hogy engem bárki is rá tudna venni ilyesmire –
 	jelentette ki Carol hitetlenkedve. 
 	– Mert túlságosan értelmes vagy hozzá, kedvesem –
 	mondta az apja. 
 	– Sok igazság van abban, amit mondott – értett egyet a francia. – Az előre megfogant gondolat képes becsapni az érzékszerveket. 
 	Carol ásított. – Megyek a barlangomba lefeküdni. 
 	
 	Halálosan fáradt vagyok. Abbas effendi azt mondta, hogy holnap kora reggel indulunk. Olyasmit magyarázott, hogy valami áldozati helyre visz bennünket. 
 	– Ahol gyönyörű, fiatal nőket áldoztak fel – mondta Sir Donald. 
 	– Csak nem! Kegyelem árva fejemnek! Nos, jó éjszakát mindnyájuknak. Óh, jaj, leejtettem a fülbevalómat! 
 	Dubosc ezredes felvette az asztalról, ahová elgurult és visszaadta. 
 	– Valódi? – kérdezte Sir Donald hirtelen. Egy pil anatig leplezetlen udvariatlansággal bámult a lány fülében lévő két jókora, magányos gyöngyszemre. 
 	– Igen, valódiak – válaszolta Carol. 
 	– Nyolcvanezer dol áromba került – közölte az apja büszkén. – Ő meg mit csinál vele? Olyan lazán il eszti fel, hogy lepotyognak és elgurulnak. Tönkre akarsz tenni, te lány?! 
 	– Szerintem az sem vágna a földhöz, ha egy másik párat kel ene venned nekem – vágott vissza Carol szeretettel. 
 	– Ebben alighanem igazad van – ismerte be az apja. –
 	Akár három pár hasonló fülbevalót is vásárolhatnék neked anélkül, hogy megviselné a bankszámlámat. – Büszkén hordozta körül tekintetét a társaság tagjain. 
 	– Milyen rendes magától! – jegyezte meg Sir Donald. 
 	– Nos, uraim, azt hiszem ideje nyugovóra térni – mondta Blundel . – Jó éjt mindenkinek. – Természetesen az ifjú Hurst is vele tartott. 
 	A többi négy úgy mosolygott egymásra, mintha valamennyien ugyanarra gondoltak volna. 
 	
 	Sir Donald nem is ál ta meg szó nélkül. – Azért jó tudni, hogy nem szenved pénzhiányban. Milyen büszke a disznó a vagyonára! 
 	– Ezeknek az amerikaiaknak még a bőre alatt is pénz van
 	– tette hozzá Dubosc. 
 	– Elég körülményes egy gazdagnak megbecsülést szereznie a szegények részéről – jegyezte meg Parker Pyne csendesen. 
 	Dubosc felkacagott. – A gyűlölet és az irigység, nemde? 
 	– Igaza van, uram. Valamennyien gazdagok szeretnénk lenni, 
 	hogy 
 	minél 
 	több 
 	igazgyöngy 
 	fülbevalót
 	vásárolhassunk. Persze azt az urat kivéve. 
 	Doktor Carver felé biccentett, aki, mint rendesen, most is a gondolataiba temetkezett. Valami kis tárgyat morzsolgatott a kezében. 
 	– Tessék? – kapta fel a fejét és lassan felegyenesedett. –
 	Nos, be kel val anom, jómagam valóban nem vagyok oda az igazgyöngyért. Azt viszont készséggel elismerem, hogy a pénz mindig jól jön az embernek. – Hangsúlyával is alátámasztotta a mondanivalóját. – De vessenek csak egy pil antást erre – mondta. – Van itt valami, ami százszor értékesebb bármilyen gyöngynél. 
 	– Egy hematitból készült fekete pecséthenger. A rajta ábrázolt áldozati jelenetben egy alacsonyabb rendű Isten alázatos hívőt vezet a trónuson ülő főbb istenség elé. A hódoló egy gyermeket hozott áldozatként, a trónon ülő
 	kegyes istenség közeléből pedig egy szolga pálmaággal űzi el a legyeket. A felirat egyébként az áldozatot bemutató férfit Hammurabi szolgájaként említi, eszerint tehát a pecséthenger négyezer évvel ezelőtt készült. 
 	A zsebéből most egy kis darab gyurmát vett elő, az asztalon szétlapította, némi vazelint kent rá, aztán végig gördítette rajta a hengert. Utolsó fázisként egy tol -késsel gyengéden leválasztotta az asztalról a gyurma-réteget. 
 	– Látják? 
 	És valóban, a leírt jelenet élesen és határozott körvonalakkal bontakozott ki előttük a gyurmalapkán. 
 	Egy pil anatra mind a négy férfit hatalmába kerítette a múlt varázsa, amiből odakintről Mr. Blundel nyers, durva hangja térítette vissza őket a valóságba, amint a helyiekkel üvöltözött. 
 	– Hé, ti fekete gazfickók! Azonnal vigyétek át a poggyászomat ebből az átkozott barlangból valamelyik sátorba! Ezek a böglyök az összes véremet kiszívják, úgy csípnek, marnak. Egy szemhunyást sem lehet aludni miattuk. 
 	– Böglyök? – csodálkozott Sir Donald. 
 	– Bizonyára homoklegyek – vélte doktor Carver. 
 	– Nekem jobban tetszik a bögöly – mondta Parker Pyne –
 	sokkal szuggesztívebb elnevezés. 
	 
	***

 Másnap kora reggel továbbindult a társaság, miután különböző csodálatos jelzőkkel il ették a sziklák színét és mintázatát. A rózsapiros város valóban a természet egyik legfurcsább és legszínesebb stílusban készített alkotása volt. A társaság lassú haladását doktor Carver arra használta fel, hogy földre szegezett szemmel lépkedve, időről-időre lehajoljon az útjába került aprócska tárgyakért. 	
 	– Erről mindig megismerheti az ember a régészeket –
 	jegyezte meg Dubosc ezredes mosolyogva. – Sosem az eget, vagy a távoli hegyeket szemlélik. Észre sem veszik a természet szépségeit, csak lehajtott fej el kutatnak. 
 	– Tényleg, de miért? – kérdezte Carol. – Miket szed össze, doktor Carver? 
 A 

 	régész 
 	halvány 
 	mosol yal 
 	néhány 
 	sáros
 	cserépdarabot nyújtott a lány felé. 
 	– Ezt a szemetet?! – kiáltotta a lány rosszal óan. 
 	– A cserép érdekesebb még az aranynál is – jelentette ki doktor Carver. Carol hitetlenkedve meredt rá. 
 	Az út élesen elkanyarodott és két-három kőbe vájt sír mel ett vezetett tova. A meredek lejtő meglehetősen fárasztónak bizonyult. A beduinokból ál ó őrség haladt elől, hanyag ritmikus léptekkel baktattak felfelé a meredélyen. 
 	Még csak pil antásra sem érdemesítették a mel ettük tátongó szakadékot. 
 	Carol viszont meglehetősen sápadtnak tűnt. Az őrök egyike hátrahajolt és a kezét nyújtotta, hogy segítsen neki. Hurst azonban a lány elé ugrott és a botját, mint korlátot tartotta a szakadék elé. Carol egy pil antással megköszönte, és egy pil anattal később már biztonságban érezhette magát a széles kőpárkányon. A többiek óvatosan követték. A nap már magasan sütött, érezhetően nőtt a hőség. 
 	Közvetlenül a csúcs alatt tágas fennsík terült el, melyről már könnyű kapaszkodó vezetett egy jókora szögletes kőtömb tetejére. Blundel intett a vezetőnek, hogy oda már az őrség nélkül megy fel a társaság. Így a beduinok kényelembe helyezték magukat és rágyújtottak. A többiek néhány röpke perc alatt elérték a csúcsot. 
 	Furcsa, kopár hely volt, ám a kilátás, mely a völgy két oldalán eléjük tárult, bőségesen kárpótolta őket. Lapos, szögletes síkon ál tak, melynek oldalába kőmedencéket vájtak és egyfajta áldozati oltárt. 
 	– Fantasztikus hely az áldozati szertartásra! – lelkesedett Carol. – De bizonyára jó időbe telt, mire felcipelték ide az áldozatokat. 
 	– Eredetileg egy kacskaingós kőút vezetett ide –
 	magyarázta doktor Carver. – Amikor a túloldalon lefelé megyünk, majd láthatjuk is a maradványait. 
 	Még javában csevegtek, amikor halkan csengő koppanás hal atszott, és doktor Carver megjegyezte: – Azt hiszem, Miss Blundel , már megint kiesett a fülbevalója. 
 	Carol a füléhez kapott a kezével. – Jaj, tényleg! 
 	Dubosc és Hurst keresgélni kezdte. 
 	– Valahol itt kel lennie – dünnyögte a francia. – Nem gurulhatott messzire. Olyan ez a hely, mint valami négyszögletes doboz. 
 	– Nem pottyanhatott bele valami repedésbe? – kérdezte Carol. 
 	– Nincs itt repedés sehol sem – mondta Parker Pyne. –
 	Maga is láthatja, tökéletesen sima a talaj. 
 	– Óh, talált valamit, ezredes? 
 	– Csak egy aprócska kavics – mosolygott Dubosc és elhajította. 
 	A keresgélés előrehaladtával a légkör mind feszültebbé vált, bár egyikük sem mondta ki hangosan, mindenkinek a
 	„nyolcvanezer dol ár” járt az eszében. 
 	
 	– Biztosan a füledben volt, Carol? – förmedt rá az apja. –
 	Elvégre előfordulhat, hogy valahol útközben esett ki. 
 	– Még a fülemben volt, amikor felértünk ide –
 	méltatlankodott Carol. – Tudom, mert doktor Carver figyelmeztetett, hogy laza és beljebb csavarta. Ugye így volt, doktor? 
 	Doktor Carver megerősítette a lány ál ítását. Végül Sir Donald mondta ki azt, amire valamennyien gondoltak. 
 	– Meglehetősen kel emetlen ez a szituáció, Mr. Blundel –
 	kezdte. – Éppen tegnap este közölte velünk, mennyit ér ez a fülbevaló. Egy valóságos kis vagyon. Amennyiben tehát nem találnánk meg a fülbevalót, és fel kel ene adnunk a reményt, hogy előkerül, úgy valamennyien gyanúba keverednénk. 
 	– Én erre azt mondom, hogy motozzanak meg! – csattant fel Dubosc ezredes. – És ez nem kérés, hanem jogos követelés. 
 	– Motozzanak meg engem is – csatlakozott hozzá Hurst, rekedten csengő hangon. 
 	– A többiek miként vélekednek az ötletről? – tudakolta Sir Donald körülnézve. 
 	– Ez csak természetes – bólintott Parker Pyne. 
 	– Kitűnő gondolat – adta a beleegyezését doktor Carver is. 
 	– Részemről benne vagyok – jelentette ki Mr. Blundel . –
 	Megvan rá az okom, de nem ál szándékomban kinyilvánítani. Tehát magam is alávetem magam a motozásnak. 
 	– Természetesen, amint gondolja, Mr. Blundel – válaszolta udvariasan Sir Donald. 
 	
 	– Carol drágám, lemennél és megvárnál a vezetőkkel? 
 	A lány keserű arccal, megkeményedett vonásokkal, szótlanul távozott. Valósággal lerítt róla az elkeseredettség, ami felkeltette a társaság – legalább – egy tagjának a figyelmét. Eltöprengett azon, hogy vajon mit jelenthet ez a levertség. 
 A 

 	motozás 
 	megtörtént, 
 	mégpedig 
 	részletes
 	alapossággal… és teljességgel eredménytelenül. Egy dolog tehát biztosan kiderült: a fülbevaló nem volt egyiküknél sem. A kis csoport tagjai letörten tárgyalták meg a lefelé vezető út részleteit és csak félfül el figyeltek a vezető magyarázatára és intelmeire. 
 	Mr. Parker Pyne éppen átöltözött az ebédhez, amikor egy alak jelent meg a sátra bejáratánál
 	– Bejöhetek, Mr. Pyne? 
 	– Természetesen, kedves ifjú hölgyem, természetesen. 
 	Carol belépett és leült az ágy szélére. Arcán még most is ugyanaz a keserűség tükröződött, amit aznap már korábban is észrevett. 
 	– Úgy tudom, hogy maga rendbe szokta hozni a dolgokat, ha valaki boldogtalanságban szenved, ugye? – kérdezte. 
 	– Pil anatnyilag azonban szabadságon vagyok, Miss Blundel . Nem vál alok semmiféle ügyet. 
 	– Nos, ezt mégis elvál alja – jelentette ki a lány higgadtan. –
 	Nézze, Mr. Pyne, épp olyan nyomorult helyzetben vagyok, mint bárki más. 
 	– És mi az, ami bántja? – tudakolta Mr. Pyne. – A fülbevaló ügye? 
 	– Pontosan, úgy, ahogy mondja. Jim Hurst nem vette el, Mr. 
 	
 	Pyne, biztosan tudom, hogy nem ő tette. 
 	– Nem egészen értem magát, Miss Blundel . Miért gondolná bárki is, hogy Jim Hurst tette? 
 	– A priusza miatt. Jim Hurst ugyanis tolvaj volt, Mr. Pyne. A házunkban fogták el. Olyan fiatalnak és elkeseredettnek látszott… Én pedig… annyira megsajnáltam. 
 	És olyan jóképű – tette hozzá Parker Pyne gondolatban. 
 	– Rávettem a papát, hogy adjon neki egy lehetőséget. Az apám mindent megtenne értem. Szóval lehetőséget adott Jimnek, ő pedig nem élt vissza vele. Apám bizton támaszkodhat rá, és minden üzleti titkát rábízza. Szóval minden rendben is lenne, ha nem történt volna ez a szerencsétlen esemény. 
 	– Mit ért azon, hogy „minden rendben is lenne”? 
 	– Azt, hogy feleségül akarok menni Jimhez, ő pedig el akar venni. 
 	– És Sir Donald? 
 	– Sir Donald az apám ötlete, nem az enyém. Csak nem képzeli, hogy egy ilyen kitömött potykát választanék férjemül, mint Sir Donald? 
 	Anélkül, hogy véleményt nyilvánított volna a fiatal angolról az elhangzottak tárgyában, Parker Pyne megkérdezte:
 	– És Sir Donald miként vélekedik minderről? 
 	– Bizton ál íthatom, hogy hasznára lennék a tönkrement földbirtokainak
 	– közölte Carol ingerülten. 
 	Parker Pyne az új adatok fényében átgondolta a helyzetet –
 	Két dolgot szeretnék magától kérdezni. Az egyik: a múlt este elhangzott egy kijelentés: „aki tolvaj, az tolvaj is marad.” 
 	A lány bólintott. 
 	– Most értettem csak meg, miért keltett akkora zavart ez a megjegyzés. 
 	– Persze, kel emetlen volt Jim számára, sőt nekem is, és a papának is. Folyton attól rettegtem, hogy Jim arca elárul valamit, ezért gyorsan közbevágtam, amint alkalom nyílt rá. 
 	Parker Pyne gondolatokba mélyedve bólogatott, aztán feltett egy újabb kérdést – Miért ragaszkodott az édesapja ahhoz, hogy őt is megmotozzák? 
 	– Nem érti? Én rögtön rájöttem. A papa arra gondolt, esetleg azt hihetném, hogy az egész ügyet Jim el en találták ki. Mint már említettem, fejébe vette, hogy az angolhoz menjek férjhez, és szinte megőrjíti a tudat, hogy én Jimet választottam. Ezért meg akarta mutatni nekem, hogy nem akarja szándékosan bemocskolni Jim becsületét. 
 	– Kedvesem – mondta Parker Pyne –, ez érthetővé teszi a dolgot. Már úgy értem, hogy nagyjából, viszont aligha segít bennünket a kérdés megoldásában. 
 	– Tehát nem akarja kézbe venni az ügyet? 
 	– Nem, nem erről van szó. – Egy pil anatra elhal gatott, aztán folytatta:
 	– Tulajdonképpen mit vár tőlem, Miss Carol? 
 	– Bizonyítsa be, hogy nem Jim vitte el a gyöngyöt! 
 	– Már megbocsásson… de tételezzük fel… hogy mégis csak ő tette, akkor mi lesz? 
 	– Téved, ha így gondolja… méghozzá nagyot téved. 
 	– Valóban? Úgy látszik, sokat törte a fejét ezen a dolgon. 
 	De gondolt-e arra, hogy ez a gyöngy hirtelenjében mekkora kísértést jelenthetett Mr. Hurst számára? Az értékesítése jókora összeget hozna neki a konyhára… amit aztán befektethet, vagy másként fogalmazva függetlenítené őt, hogy aztán kényelmesen elvehesse magát az apja beleegyezésével vagy anélkül. 
 	– Ezt Jim nem tenné meg – jelentette ki a lány egyszerűen. 
 	Parker Pyne ezúttal elfogadta a lány ál ítását. – Rendben van, megteszem, ami tőlem telik. 
 	Carol hirtelen megfordult és elhagyta a sátrat. Parker Pyne pedig letelepedett az ágyára és a gondolataiba temetkezett, aztán egyszerre váratlanul felkacagott. 
 	– Úgy látszik, kezd tompulni az agyam – jegyezte meg félhangosan. Az ebédnél már feltűnően vidám volt. 
 	A délután békésen telt. Az emberek többsége sziesztázott. 
 	Amikor Parker Pyne negyed öt tájban belépett a nagy sátorba, csak doktor Carvert találta ott. Éppen valami cseréptörmelék vizsgálatával foglalatoskodott. 
 	– Ah! – szusszantott Parker Pyne, miközben odahúzott egy széket az asztalhoz. – Éppen ön az az ember, akivel beszélni akarok. Odaadná azt a gyurmát, amit mindig magánál hord? 
 	A doktor a zsebébe nyúlt, előhúzott egy plasztilinrudat és Parker Pyne felé nyújtotta. 
 	– Nem – hárította el Mr. Pyne, nem erre gondolok, hanem arra a darabra, ami tegnap este volt magánál. Hogy őszinte legyek, nem is a gyurmára van szükségem, hanem a tartalmára. 
 	Doktor Carver rövid hal gatás után halkan megszólalt. – Az hiszem, nem egészen értem magát. 
 	
 	– Én pedig azt hiszem, hogy tökéletesen megértett –
 	válaszolta Parker Pyne. – Miss Blundel gyöngyfülbevalóját kérem. 
 	Egy pil anatra síri csend lett, aztán Carver a zsebébe csúsztatta 
 	a 
 	kezét 
 	és 
 	elővett 
 	egy 
 	alaktalan
 	gyurmagombócot. 
 	– Ügyes húzás volt magától – jegyezte meg kifejezéstelen arccal. 
 	– Szeretném, ha mindenről felvilágosítana – nógatta Parker Pyne. Az uj ai szorgosan dolgoztak közben, s végül mély sóhaj al sikerült kihámoznia a kissé beszennyeződött gyöngy fülbevalót. – Csak pusztán kíváncsiságból – tette hozzá mentegetőzve –, de szeretném hal ani a történetet. 
 	– Éppenséggel elmondhatom – felelte Carver ha maga is elárulja, hogy miért pont rám kezdett gyanakodni. Kiszúrt talán valamit? 
 	Parker Pyne a fejét rázta. – Egyszerűen csak elgondolkodtam a dolog felett. 
 	– Hogy az elején kezdjem, igazán csak merő véletlenség volt az egész – kezdte Carver. – Egész délelőtt maguk mögött mentem és észrevettem, amint ott hever előttem…
 	biztosan úgy esett ki a lány füléből, hogy fel sem tűnt neki. 
 	Egyébként a többiek közül senki sem látta meg. Felvettem és azzal a gondolattal vágtam zsebre, hogy majd később, amikor utolérem, visszaadom neki. Aztán megfeledkeztem róla. 
 	– Csak a hegyre felfelé menet, félúton kezdtem gondolkodni. Ugyan mit jelent az ékszer annak a léha lánynak… majd vesz neki az apja egy másikat, és észre sem veszi az árát. Nekem viszont annál többet jelentene. 
 	Annak a gyöngynek az árából fel lehetne szerelni egy expedíciót. – Eddig kifejezéstelen arca most fájdalmasan megrándult, megelevenedett. – Van fogalma arról, milyen nehéz összegyűjteni a költségeket egy ásatásra? Ugyan honnan is tudhatná! Annak a gyöngyszemnek az ára minden gondomat megoldotta volna. Ásatásokat szeretnék kezdeni egy Beludzsisztáni helyszínen. A múlt egy egész fejezete vár ott arra, hogy felfedezzék…
 	Ekkor jutott eszembe, amit előző este mondott az irányítható tanúkról. Arra gondoltam, hogy a lány is ebbe a csoportba sorolható. Amint a fennsíkra értünk, azt mondtam neki, hogy kilazult a fülbevalója. Úgy tettem, mintha megszorítanám, de valójában csak egy kis ceruza hegyét nyomtam 
 	a 
 	füléhez. 
 	Néhány 
 	pil anattal 
 	később
 	lepottyantottam egy kis kavicsot. Akár meg is esküdött volna rá, hogy addig a fülében volt a fülbevaló és éppen akkor esett ki belőle. Eközben a zsebemben lévő
 	gyurmába nyomtam a fülbevalót. Hát ennyiből ál az én történetem. Nem valami szórakoztató ugye? Most pedig maga következik. 
 	– Az én történetem viszont meglehetősen rövid – vette át a szót Parker Pyne. – Maga volt az egyedüli, aki különféle dolgokat szedegetett fel a földről… ez késztetett arra, hogy magára gyanakodjak. Annak a kis kavicsnak a megtalálása volt a döntő mozzanat. Mivel azt a trükköt sugal ta, amit eljátszott. Azután pedig…
 	– Folytassa csak! – biztatta Carver. 
 	– Szóval az a helyzet, hogy előző este kissé túl vehemensen szónokolt a becsületességről. Eltúlozta a tiltakozást… szóval, tudja, mit mond Shakespeare. 
 	Valahogy úgy tűnt, mintha saját magát próbálná meggyőzni. 
 	Végül pedig túlzott megvetéssel nyilatkozott a pénzt il etően. 
 	Az előtte ülő férfi barázdált arccal, fáradt tekintettel nézett rá. – Tehát ennyi az egész – mondta. – Nekem már befel egzett. 
 	Gondolom, 
 	visszaadja 
 	a 
 	lánynak 
 	a
 	mütyürkéjét? Különös dolog, barbár szokás a díszítésre. 
 	Egész a kőkorszakig visszamenően fel elhető. A női nem egyik első ösztönös cselekedete. 
 	– Úgy látom, hogy helytelenül ítéli meg Carol kisasszonyt –
 	mondta Parker Pyne. – Neki ugyanis helyén van az esze, s ami még ennél is fontosabb, van hozzá szíve is. Szóval szerintem ezt az egész dolgot szépen megtartja magának. 
 	– De az apja aztán nem – vélte az archeológus. 
 	– Nos, azt hiszem, hogy ő is. Az a fülbevaló ugyanis távolról sem ér nyolcvanezer dol árt. Sima öt dolcsi fedezné az értékét. 
 	– Úgy érti…? 
 	– Pontosan. A lány nem tud róla. Ő azt hiszi, hogy eredeti. 
 	A múlt este kezdtem gyanakodni. Mert Mr. Blundel meg a pénzéről fecsegett túl sokat. Tudja, hogy van ez, ha rosszul ál az ember szénája és bizonytalanná válik az anyagi helyzete… akkor a legjobb vidám képet vágni hozzá és blöffölni. Szóval Mr. Blundel blöffölt. 
 	Doktor Carver egyszerre elvigyorodott. Amolyan elbűvölő
 	gyermekmosoly áradt végig az arcán, amit furcsa volt látni egy idősebb ember arcán. 
 	
 	– Eszerint valamennyien szegény ördögök vagyunk –
 	jegyezte meg. 
 	– Pontosan – értett egyet vele Parker Pyne és idézte: „Egy társunkkal való együttérzés bennünket csodás fajtává tesz.” 
 	
 	HALÁL A NÍLUSON
 	Lady Grayle ideges volt. Mindenre panaszkodott attól a pil anattól fogva, hogy az S. S. Fayoum fedélzetére lépett. 
 	Nem tetszett neki a kabinja. Mint mondotta, a reggeli napot még eltűri valahogy, de a délutánit már nem képes elviselni. Pamela Grayle, az unokahúga, engedelmesen átadta neki a másik oldalon lévő kajütjét, amit Lady Grayle kel ő rosszindulattal el is fogadott. 
 	Később ráförmedt az ápolónőre, Miss MacNaughtonra, mert nem a megfelelő sálat adta oda neki, és elcsomagolta a kispárnáját, ahelyett hogy kint hagyta volna. A férjére, Sir George-ra azért pirított rá, mert rossz nyakláncot hozott fel neki. Ő a lápiszt akarta, nem a vörös kövest. Ez a George egy ütődött! 
 	Sir George mentegetőzve dadogta: – Szörnyen sajnálom, drágaságom, sajnálom! Máris visszamegyek és kicserélem. Elvégre bőven van rá időnk. 
 	Egyedül Basil Westnek, a férje magántitkárának nem jutott a sok letolásból, mert Basilre senki sem szokott ráförmedni. 
 	Ő 
 	ugyanis 
 	a 
 	mosolyával 
 	egyszerűen
 	lefegyverezte az il etőt, mielőtt belekezdhetett volna. A legsúlyosabb megpróbáltatások minden valószínűség szerint a keleti tolmácsra vártak – egy impozánsan és gazdagon öltözött személyre, akit a világon semmi sem tudott kizökkenteni a nyugalmából. 
 	Amikor pedig Lady Grayle egy idegent pil antott meg a fonott székek egyikében, és megtudta, hogy az utastársuk, úgy kezdett ömleni belőle a dühöngő szófolyam, mint a túláradt patak vize. 
 	– Az utazási irodában külön kihangsúlyozták, hogy mi leszünk az egyedüli utasok! Mivel szezon vége van, senki más nem jelentkezett! 
 	– Így igaz, Lady – mondta higgadtan Mohamed. – Nincs más utas, csak maga, a társasága és az az úr ott. 
 	– De nekem azt ígérték, hogy csak mi leszünk! 
 	– Pontosan így is van, Lady. 
 	– Nem igaz! Hazudtak! Mit keres itt az az ember? 
 	– Ő később érkezett, Lady. Miután maguk már megvették a jegyüket. Csak ma reggel döntött úgy, hogy eljön. 
 	– Szóval szabályszerű csalás! 
 	– Minden rendben lesz, az útitársuk igazán csendes gentleman. Végtelenül kedves és nagyon csendes. 
 	– Ugyan már, maga ütődött! Hiszen semmit sem tudhat róla. Hol van Miss MacNaughton? Óh, itt van! Hányszor kérjem még rá, hogy mindig maradjon a közelemben? 
 	Bármelyik pil anatban rám jöhet egy rosszul ét. Segítsen a kajütömbe, adjon egy aszpirint és ne engedje ezt a Mohamedet a közelembe. Egyre csak azt hajtogatja, hogy
 	„Minden rendben van, lady.” Már kezdem úgy érezni, hogy sikoltozni tudnék tőle. 
 	Miss MacNaughton zokszó nélkül nyújtotta a karját. 
 	Magas nő volt, úgy harmincöt év körüli, meglehetősen csinos a maga módján. Kényelembe helyezte Lady Grayle-t a kajütjében, párnákkal feltámasztotta, adott neki egy aszpirint és hal gatta a végtelennek tűnő panaszáradatát. 
 	Lady Grayle negyvennyolc esztendős volt. Tizenhat éves kora óta szenvedett a túl sok pénze miatt. Tíz évvel ezelőtt férjhez ment Sir George Grayle-hez, az elszegényedett nemesúrhoz. Az alakját tekintve nagydarab nő volt, és nem is lett volna rossz külsejű, az arca azonban fáradt volt és ráncos. A bőségesen használt kozmetikumok pedig csak még inkább kihangsúlyozták az idő és a heves vérmérséklet romboló munkáját. Haját hol platinaszőkére, hol henna-vörösre festette, minek hatására meglehetősen kiritkult. Különben pedig túl volt öltözve és túl sok ékszert aggatott magára. 
 	– Szóljon Sir George-nak – mondta kifejezéstelen arccal a csendesen várakozó Miss MacNaughtonnak – …tehát szóljon neki, hogy azt az embert zavarja le a hajóról! Teljes magányra van szükségem. Amin én az utóbbi időben keresztülmentem… – Azzal lehunyta a szemét. 
 	– Igenis, Lady Grayle – mondta Miss MacNaughton, és elhagyta a hajókabint. 
 	Az utolsó percben érkezett, kel emetlen utas továbbra is a fedélzeti széken üldögélt. Háttal fordult Luxornak és a víz felett a Nílus túlsó partját bámulta, ahol a távoli hegyek aranylóan ragyogtak a sötétzöld szalag felett. 
 	Miss MacNaughton gyors, kutató pil antással mérte végig, miközben elsietett mel ette. 
 	Sir George-ot a nappaliban találta. Egy nyakláncot tartott a kezében és kétkedve nézegette. 
 	– Mit gondol, Miss MacNaughton, ez megfelel neki? 
 	Miss MacNaughton rápil antott a lápiszra. 
 	– Igazán nagyon szép – mondta. 
 	– Jó, jó, de maga szerint Lady Grayle meg lesz vele elégedve? 
 	– Sajnos nem. Azt nem merem ál ítani, Sir George. Tudja, semmivel sincs megelégedve. Ez a tiszta igazság. Ami azt il eti, éppen egy üzenetet hoztam tőle. Az a kívánsága, hogy szabaduljon meg ettől az extra utastól. 
 	Sir George-nak szabályosan leesett az ál a. – De hát hogy képzeli? Ugyan mit mondhatnék annak a fickónak? 
 	– Hát persze, hogy nem teheti. – Elsie MacNaughton hangja kissé katonásan, de kedvesen csengett – Üsse el a dolgot annyival, hogy semmit sem lehet tenni és kész. –
 	Aztán bátorítóan hozzátette: – Majd meglátja, hogy minden rendben lesz. 
 	– Úgy gondolja, hm? – A férfi arcán szinte tragikomikus beletörődés látszott. 
 	Elsie MacNaughton még kedvesebb hangra váltott. –
 	Igazán nem kéne ezeket a kitöréseket annyira a szívére venni, Sir George. Tudhatja, hogy csak az egészsége miatt van. Ne vegye ennyire komolyan! 
 	– Úgy gondolja, nővérke, hogy a lady valóban nincs jól? 
 	Az ápolónő arcára árnyék ereszkedett. Eléggé különös hangon válaszolt: – I… igen, nem tetszik az ál apota. De kérem, Sir George, ne nyugtalankodjék! Nem szabad. 
 	Igazán nem szabad. – Barátságosan a férfira mosolygott, aztán kiment. 
 	Később Pamela jött be hozzá. Meglehetősen fáradtnak és hűvösnek tűnt még a fehér ruhájában is. 
 	– Hel ó, Nunks. 
 	– Hel ó, Pam, kedvesem. 
 	– Mit csinálsz itt? Jól nézel ki. 
 	
 	– Örülök, hogy így gondolod. De vajon a nagynénédnek is ez lesz a véleménye? 
 	– Ő képtelen rá, hogy bárkit is szeressen. Fogalmam sincs, miért vetted feleségül ezt a nőt, Nunks. 
 	Sir George hal gatásba mélyedt. Balsikerű lóversenyek, követelőző hitelezők és egy csinos, bár kissé erőszakos nő
 	zavaros képe vonult el a lelki szemei előtt. 
 	– Szegény öregfiú – folytatta Pamela. – Képzelem, mennyire eleged lehet az egészből. Ez a nő valamennyiünk életét pokol á teszi, ugye? 
 	– Mert beteg… – kezdte Sir George. 
 	Pamela azonban félbeszakította. – Egyáltalán nem beteg. 
 	Legalábbis nem igazán. Azt például mindig el tudja érni, amit akar. Amikor Asszuánban voltatok, olyan boldog volt…
 	majd kiugrott a bőréből. Fogadni mernék, hogy Miss MacNaughton is tudja, hogy csak tetteti. 
 	– Nem is tudom, mitévő lennék Miss MacNaughton nélkül –
 	sóhajtott mélyet Sir George. 
 	– Igazán ügyes teremtés az a nő – ismerte el Pamela. –
 	Bár én nem vagyok úgy oda érte, mint te, Nunks… Bizony odavagy érte, ne is tagadd. De valahogy olyan kiismerhetetlennek tűnik. Sosem tudom, hogy mire gondol. 
 	Azért mégis tűrhetően elboldogul az öreg macskával. 
 	– Idefigyelj, Pam, azért nem il ik így beszélned a saját nagynénédről. A fenébe is, nagyon rendes hozzátok. 
 	– Persze, mert kifizeti a számláinkat, ugye? Másrészt viszont pokol á teszi az életünket. 
 	Sir George jónak látta áttérni valami kevésbé kínos témára. 
 	– Mihez kezdjünk ezzel a fickóval, aki velünk utazik? A nagynénéd magának akarja a hajót. 
 	– De hát nem lehet az övé – jelentette ki ridegen Pamela. –
 	Különben is, ez az ember egészen elviselhető. Parker Pyne-nek hívják. Úgy tudom, közalkalmazottként dolgozott valami levéltárban… ha egyáltalán létezik ilyesmi. Érdekes, de mintha már hal ottam volna valahol ezt a nevet. Basil! 
 	– Az éppen belépő titkárhoz fordult. – Hol találkozhattam Parker Pyne nevével? 
 	– A Times első oldalán. A személyi hirdetések rovatában –
 	válaszolta a fiatalember késedelem nélkül. – „Boldog? Mert ha nem, keresse fel Mr. Parker Pyne-t!” 
 	– Nahát! Ez egyenesen csodálatos! Mi lenne, ha elmondanánk neki minden kel emetlenségünket, ami a kairói út során ért bennünket? 
 	– Nekem nem volt semmiféle kel emetlenségem –
 	válaszolta Basil West habozás nélkül – Most például szépen együttesen lehajózunk a Níluson és… – hirtelen George-ra pil antott, aki az újság után nyúlt – …és megnézzük a templomokat. 
 	Az utóbbi szavakat már szinte suttogva ejtette ki, de Pamela így is megértette. A pil antásuk találkozott. 
 	– Igaza van, Basil – jegyezte meg könnyedén. – Jó dolog élni. 
 	Sir George felál t és kiment. Pamela elkomorodva nézett utána. 
 	– Mi baj, édesem? 
 	– Az utálat, amit apám házasságával szerzett néném iránt érzek. 
 	– Emiatt cseppet se izgasd fel magad – nyugtatgatta Basil
 	
 	– Emiatt cseppet se izgasd fel magad – nyugtatgatta Basil azonnal. – Mit számít, hogy mit vesz a fejébe? Az a fontos, hogy ne el enkezz vele. Tudod, hogy ez a legjobb álcázás –
 	tette hozzá derűsen. 
 	Nem sokkal ezután Parker Pyne lépett a nappaliba, mögötte Mohamed festői figurája lépkedett, láthatóan felkészült arra, hogy előadja kis beszédét. 
 	– Hölgyeim és uraim, most elindulunk. Néhány perc múlva elhaladunk Karnak temploma mel ett, ami jobb oldalt lesz látható. Most pedig elmondom a kisfiú történetét, aki elment, hogy sült bárányt vásároljon az édesatyjának…
	 
	***

 Parker Pyne buzgón törölgette a homlokát. Csak az imént tért vissza Dendera templomába tett kirándulásáról. 	Szamáron lovagolva tette meg az utat, és úgy érezte, hogy ez a szokatlan testmozgás egyáltalán nem tett jót neki. 
 	Éppen kigombolta az ingét, amikor egy papírlapot vett észre az öltözőasztalkán. Szétnyitotta és az alábbiakat olvasta rajta:
 	„Kedves uram! Nagyon lekötelezne, ha nem látogatná meg az Abydosi templomot, hanem a hajón maradna. 
 	Feltétlenül beszélni szeretnék Önnel. Őszinte híve Ariadne Grayle.” 
 	Parker Pyne egyszerű, széles arca mosolyra húzódott. Egy papírlapért nyúlt és kicsavarta a töltőtol át. Írni kezdett:
 	„Kedves Lady Grayle! Sajnálom, hogy ki kell ábrándítanom, de jelenleg a szabadságomat töltöm és nem foglalkozom üzleti ügyekkel.” 
 	Aláírta és egy stewarddal elküldte a levelet. Miután ruhát váltott, újabb üzenetet hoztak számára. 
 	„Kedves Mr. Parker Pyne! Tudomásul veszem a tényt, miszerint a szabadságát tölti, éppen ezért hajlandó vagyok száz fontot fizetni egyetlen konzultációért. 
 	Őszinte híve
 	Ariadne Grayle.” 
 	Parker Pyne összevonta a szemöldökét, elgondolkodva kocogtatta fogát a töltőtol ával. Nagyon érdekelte Abydos, de száz font mégiscsak száz font. Egyiptomban pedig drágább az élet, mint képzelte. Újabb levélbe fogott:
 	„Kedves Lady Grayle! Lemondok az Abydosi templom meglátogatásáról. 
 	Őszinte híve
 	J. Parker Pyne.” 
 	Mohamedet mélyen lehangolta az a tény, hogy Mr. 
 	Parker Pyne nem hajlandó elhagyni a hajót a híres műemlék kedvéért. 
 	– Pedig nagyon szép templom. Eddig minden úr volt kíváncsi áz á templom. Ákárjá hozok kocsit mágánák. 
 	Hozok mátrózok és visznek mágát székkel. 
 	Parker Pyne sorra visszautasította a kísértő ajánlatokat. A többiek nélküle indultak el. 
 	Mr. Pyne a fedélzeten várakozott. Hirtelen kinyílt Lady Grayle kabinjának ajtaja és maga a lady bukkant elő. 
 	– Ilyen forró délutánt – jegyezte meg kedveskedve. –
 	Látom, itt maradt, Mr. Pyne. Igazán bölcs döntés volt magától. Mit szólna hozzá, ha együtt teáznánk a nappaliban? 
 	
 	Parker Pyne szó nélkül felál t és követte az asszonyt. 
 	Tagadhatatlan, hogy ez a nő felkeltette a kíváncsiságát. 
 	Lady Grayle-nek eleinte láthatóan nehézséget okozott, hogy a tárgyra térjen. Egyik témáról a másikra csapongott, végül azonban teljesen megváltozott hangnemben kezdett beszélni. 
 	– Mr. Pyne, a legszigorúbb titoktartását kérem arra vonatkozóan, amit most elmondok! Ugye megérti? 
 	– Természetesen. 
 	Parker Pyne nyugodtan várakozott, az asszony pedig vett egy mély lélegzetet, s aztán folytatta:
 	– Az érdekelne, hogy a férjem megmérgez-e engem, vagy sem. 
 	Bármire is számított Mr. Parker Pyne, erre aztán végképp nem. Meg sem próbálta leplezni a meglepetését. – Ez igen súlyos vád, Lady Grayle. 
 	– Idefigyeljen, megvan a magamhoz való eszem, és nem tegnap jöttem a világra. Valahányszor csak George elmegy valahová, mindig jobban érzem magam. Nyomban ízlik az étel, és olyan, mintha kicseréltek volna. Ennek bizonyára van valami oka. 
 	– Nagyon komoly dolgokat mond, Lady Grayle. De, hadd emlékeztessem, hogy én nem vagyok detektív. Az Ön szíves beleegyezésével inkább afféle szívspecialistának val anám magam…
 	Az asszony közbevágott. – Ah… hát nem érti, mennyire nyugtalanít engem ez az egész? Nem rendőrre van szükségem… tudok én magamra vigyázni. Köszönöm a kioktatást, de nekem akkor is magára van szükségem. 
 	
 	Bizonyosságot 
 	kel 
 	szereznem. 
 	Minden 
 	el enkező
 	híresztelés el enére, nem vagyok gonosz nő, Mr. Pyne. 
 	Nagyon rendes vagyok azokkal szemben, akik velem szemben rendesek. Számomra az alku az alku. Én a magam részéről betartom a megál apodást. Kifizettem a férjem adósságait és nem vontam meg tőle a pénzt. 
 	Parker Pyne enyhe sajnálatot érzett Sir George iránt. 
 	– Ami pedig a lányt il eti, neki is megvan mindene; ruhák, társaság, meg az összes többi apróság. S ezért csupán annyit kértem, hogy legyenek hálásak érte. 
 	– Csakhogy a hála nem olyasmi, amit parancsra lehetne produkálni. Lady Grayle. 
 	– Marhaság! – csattant fel Lady Grayle és rendületlenül folytatta. – Szóval derítse ki az igazat, ez a lényeg! Amint megtudom…
 	A férfi érdeklődve pil antott az asszonyra. – Mi történik, ha megtudja, Lady Grayle? 
 	– Az már csak rám tartozik. – Azzal szorosan összezárta a száját. Parker Pyne pedig tétovázott egy pil anatig, mielőtt megszólalt. 
 	– Elnézést kérek, Lady Grayle, de az az érzésem, hogy nem volt egészen őszinte velem szemben. 
 	– Ez abszurdum! Pontosan elmagyaráztam magának, mit akarok megtudni a segítségével. 
 	– Úgy van, csak éppen az okát nem közölte pontosan, hogy miért kívánja megtudni. 
 	Egy ideig farkasszemet néztek. Végül az asszony nem bírta tovább és lesütötte a tekintetét. 
 	– Úgy vélem, az ok magától értetődő – jelentette ki. 
 	
 	– 
 	Nem 
 	egészen, 
 	mivel 
 	egy 
 	pontot 
 	il etően
 	bizonytalanságban hagyott. 
 	– Éspedig? 
 	– Azt kívánja, hogy a gyanúja bebizonyosodjon és kitudódjék, vagy sem? 
 	– Na de Mr. Pyne! – A lady a méltatlankodástól remegve pattant fel a helyéről. 
 	Parker Pyne viszont alig észrevehetően bólintott. 
 	– Ez mind szép – mondta –, de nem ad választ a kérdésemre. 
 	– Óh! – a nő hangja elakadt a felháborodástól és kirohant a nappaliból. 
 	A férfi magára maradva mélyen elgondolkodott. Annyira belemerült a gondolataiba, hogy láthatóan megdöbbent, amikor valaki bejött és leült vele szemben. Miss MacNaughton volt az. 
 	– Maguk aztán hamar visszajöttek! – csodálkozott Parker Pyne. 
 	– A többiek még nem tértek vissza. Én viszont azt mondtam, hogy megfájdult a fejem és egyedül jöttem vissza. – Némi tétovázás után megkérdezte: – Hol van Lady Grayle? 
 	– Szerintem a kabinjában fekszik. 
 	– Óh, akkor nincs semmi vész. Nem szeretném, ha megtudná, hogy visszajöttem. 
 	– Eszerint nem miatta jött vissza? 
 	Miss MacNaughton a fejét rázva válaszolt. – Azért jöttem vissza, mert magával akartam beszélni. 
 	Parker Pyne elcsodálkozott. Habozás nélkül ki merte volna jelenteni, miszerint Miss MacNaughton saját maga is kitűnően meg tudja oldani a problémáit, anélkül, hogy bárkitől tanácsot kel ene kérnie. Most mégis úgy tűnt, hogy tévedett. 
 	– A fedélzetre lépésünk óta figyelem magát. Szerintem önnek rengeteg tapasztalata és remek ítélőképessége van. 
 	Nekem pedig tanácsra lenne szükségem. 
 	– Ennek el enére – már megbocsásson Miss MacNaughton
 	–, de maga nem az a fajta nő, aki tanácsra szorul. Úgy is fogalmazhatnék, 
 	olyan 
 	személyiség, 
 	aki 
 	bátran
 	támaszkodhat a saját ítélőképességére. 
 	– Rendes körülmények között csakugyan ez a helyzet. 
 	Pil anatnyilag azonban igen különös szituációval ál ok szemben – Várakozott egy pil anatig. – Rendszerint nem szokásom a dolgaimról beszélni, ezúttal viszont azt hiszem, ez elkerülhetetlen, Mr. Pyne. Amikor Lady Grayle társaságában elhagytam Angliát, még egyszerűnek tűnt minden más szóval nem volt semmi különösebb baja. No persze ebben azért van némi túlzás. A korlátlan mennyiségű szabadidő és a hasonló mennyiségű pénz előbbutóbb határozottan pathológiás ál apotot eredményez. 
 	Ha teszem azt, minden áldott nap fel kel ene súrolnia néhány szoba padlóját, vagy gondoskodnia kéne öt-hat gyerekről, akkor Lady Grayle-ből egy teljesen egészséges és jóval boldogabb nő lehetne. 
 	Parker Pyne bólintott. 
 	– Kórházi nővérként számos ilyen esettel találkozhat az ember. Lady Grayle viszont valósággal élvezte az ingatag egészségi ál apotát. Feladatomul szabta, hogy ne kicsinyeljem a szenvedéseit, s amennyire tőlem telik, legyek taktikus, sőt ha lehetséges, még magam is leljem élvezetemet ebben a folyamatban. 
 	– Érdekes eset. 
 	– Igen ám, Mr. Pyne, de azóta megváltozott a helyzet. Lady Grayle ugyanis mostanság már nem képzelt, hanem valóságos szenvedésre panaszkodik. 
 	– Valóban így gondolja? 
 	– Sőt arra gyanakszom, hogy Lady Grayle-t fokozatosan megmérgezik. 
 	– Mióta panaszkodik erre? 
 	– Három hete. 
 	– Van határozott gyanúsítottja is? 
 	Az ápolónő lesütötte a szemét. Hangjából most hiányzott első ízben a határozottság. – Nincs. 
 	– Szerintem pedig maga nagyon is gyanakszik valakire, és ez az il ető nem más, mint Sir George Grayle. 
 	– Óh, nem, dehogy! Képtelenség róla feltételezni! Olyan sajnálatraméltó és olyan gyerekes. Lehetetlen, hogy hidegvérű gyilkos lenne. – A nő hangjából leplezetlen aggodalom érződött. 
 	– De azért mégis feltűnt magának, hogy valahányszor Sir George távol van, a felesége jobban érzi magát és rosszul éti periódusai egybeesnek a visszatérésével. 
 	Az ápolónő nem válaszolt. 
 	– Milyen méregre gyanakszik? Arzénra? 
 	– Valami olyasmire. Arzénra vagy antimonra. 
 	– És milyen óvintézkedéseket tett? 
 	– A legalaposabban el enőrzöm mindazt, amit Lady Grayle eszik, il etve iszik. 
 	Parker Pyne bólintott. – Gondolja, hogy Lady Grayle maga is gyanít valamit? – kérdezte csak úgy odavetőlegesen. 
 	– Óh, nem. Biztosra veszem, hogy nem. 
 	– Ebben téved – közölte Parker Pyne. – Lady Grayle ugyanis gyanakszik. 
 	Miss MacNaughton arcán tisztán látszott a döbbenet. 
 	– Lady Grayle jóval titoktartóbb, mint képzeli róla – mondta Parker Pyne. – Olyan egyéniség, aki pontosan tudja, mit kel tennie. 
 	– Ezzel alaposan meglepett – mondta Miss MacNaughton vontatottan. 
 	– Még egy kérdést szeretnék feltenni, Miss MacNaughton. 
 	Véleménye szerint Lady Grayle kedveli magát? 
 	– Ezen még nem gondolkodtam. 
 	Félbe kel ett szakítaniuk a beszélgetést, mert Mohamed lépett be sugárzó arccal. A kaftánja szinte repdesett utána. 
 	– A lady hal otta, hogy visszájött, kéri siessen hozzá. Azt is kérdi, hogy eddig miért nem ment? 
 	Elsie MacNaughton gyorsan felál t. Parker Pyne is hasonlóképpen cselekedett. 
 	– Megfelelne magának a holnap reggeli társalgás? –
 	kérdezte. 
 	– Igen, az lenne a legalkalmasabb időpont. Lady Grayle rendszerint későn kelő. Addig is nagyon óvatos leszek. 
 	– Reméljük, hogy Lady Grayle is az lesz. 
 	Miss MacNaughton eltávozott. 
 	Parker Pyne csak az ebédnél látta viszont Lady Grayle-t. 
 	Az asszony cigarettázott, és úgy tűnt, mintha éppen valami levél elégetésével foglalatoskodna. Egyetlen pil antásra sem 
 	érdemesítette 
 	Pyne-t, 
 	ő 
 	pedig 
 	ebből 
 	arra
 	következetett, hogy még mindig neheztel rá. 
 	Ebéd után Sir George-dzsal, Pamelával és Basil el bridzseltek. De úgy tűnt, hogy senki sem koncentrál a kártyára, így aztán a játék hamar félbeszakadt. 
 	Parker Pyne-t néhány órával később felébresztették a legédesebb álmából. Mohamed követte el ezt a tapintatlanságot. 
 	– Az idős hölgy nágyon beteg. A nővér szörnyen meg ván ijedve. Én próbál orvost szerezni. 
 	Parker Pyne sietve magára kapott néhány ruhadarabot. 
 	Ugyanakkor ért Lady Grayle kajütjéhez, amikor Basil West. 
 	Sir George és Pamela már odabent volt. Elsie MacNaughton kétségbeesve igyekezett a páciensén segíteni. Mire Parker Pyne odaérkezett, a szerencsétlen asszony már agonizált. A teste megfeszült, hevesen vonaglott, majd ernyedten hanyatlott vissza a párnáira. 
 	Parker Pyne gyengéden kituszkolta Pamelát. 
 	– Milyen borzasztó – dadogta zokogva a lány. – Milyen borzasztó! Lehet, hogy már…? 
 	– Halott? Igen, azt hiszem bevégeztetett. 
 	Pyne Basil gondjaira bízta a lányt. Közben George támolygott ki a kabinból, szinte magánkívül. 
 	– Sosem gondoltam, hogy igazán beteg – hajtogatta. – Egy pil anatig sem hittem. 
 	Parker Pyne elment mel ette és újra belépett a kabinba. 
 	Elsie MacNaughton krétafehér arccal, kimerülten ál t. –
 	Elküldtek már orvosért? – tudakolta. 

 	– Igen – válaszolta a férfi, aztán megkérdezte: – Sztrichnin? 
 	– 
 	Minden 
 	bizonnyal. 
 	Ezek 
 	a 
 	görcsök
 	összetéveszthetetlenek. Óh, el sem tudom hinni! – Zokogva roskadt egy székbe. Pyne gyengéden megveregette a vál át. 
 	Aztán eszébe vil ant valami. Gyors léptekkel elhagyta a kajütöt és a társalgóba sietett. A hamutartóban egy megpörkölődött papírdarabkát talált, ami nem égett el teljesen. Mindössze néhány szótöredéket tudott róla kiböngészni. 
 	– Mindenesetre nagyon érdekes – ál apította meg Parker Pyne. 
	 
	***

 Parker Pyne ott ült a jeles kairói hivatalnok irodájában. – 	Szóval ez a bizonyíték – dünnyögte gondolataiba merülve. 
 	– 
 	Ez 
 	bizony, 
 	méghozzá 
 	kétségbevonhatatlanul. 
 	Átkozottul könnyelműen járt el a tettes. 
 	– Egy szóval sem ál ítottam, hogy Sir George zseniális elme volna – mentegetőzött Parker Pyne. 
 	– Lényegtelen! – erősítgette a másik. – Lássuk csak a tényeket: Lady Grayle egy pohár Bovrilt óhajt. A nővér készíti el számára. Aztán sherryt is kér bele. Ezt Sir George hozza be. Aztán két órával később Lady Grayle meghal a sztrichninmérgezés összetéveszthetetlen tüneteit mutatva. 
 	A nyomozás során egy csomag sztrichnint találnak Sir George kabinjában, egy másikat pedig a kabátja zsebében. 
 	– Eszerint igen súlyos a helyzete – ál apította meg Parker Pyne. – Egyébként kiderítették már, honnan származott a sztrichnin? 
 	– Igen, pontosan tudjuk. A nővér tartott valamennyit… arra az esetre, ha Lady Grayle szíve rendetlenkedne…
 	megjegyzem néhányszor el entmondásba keveredett a val omás során. Előbb azt ál ította, hogy a készlete érintetlen, a későbbiekben pedig azt mondta, hogy nem. 
 	– 
 	Pedig 
 	cseppet 
 	sem 
 	jel emző 
 	rá 
 	az 
 	efféle
 	bizonytalankodás – csóválta a fejét Parker Pyne. 
 	– Véleményem szerint ők ketten voltak benne. Nyilván gyengéd érzelmek fűzik őket egymáshoz. 
 	– Meglehet; de ha Miss MacNaughton tervezte volna a gyilkosságot, jóval körültekintőbben hajtotta volna végre, mivel nagyon is okos nő. 
 	– Nos, ez igaz. De a véleményem akkor is az, hogy Sir George követte el. Kutyaszorítóba került, mert minden jel el ene szól. 
 	– Ezt azért majd még meglátjuk – mondta Parker Pyne. –
 	Még nem mondtam ki az utolsó szót. 
	 
	***

 Valamivel később felkereste a csinos unokahúgot. 	Pamela sápadtan, méltatlankodva hal gatta. – Nunks sohasem követne el ilyesmit… soha… soha… soha! 
 	– Akkor ki tehette? – kérdezte Parker Pyne higgadtan. 
 	
 	Pamela közelebb lépett hozzá. – Érdekli, mire gondolok? 
 	Szerintem ő maga követte el. Az utóbbi időben félelmetesen és furcsán viselkedett. Kényszerképzetei voltak. 
 	– Miről képzelődött? 
 	– Furcsa dolgai voltak. Például Basil el kapcsolatban. 
 	Többször is szóba hozta, hogy Basil szerelmes belé. Pedig Basil és… én…
 	– Észrevettem – mondta Parker Pyne mosolyogva. 
 	– Márpedig Basilt il etően minden ál ítása merő
 	képzelődés. Azt hiszem, szegény Nunkst rendesen eláztatta és kieszelt egy történetet, amit előadott magának. 
 	Közben elrejtette a sztrichnint Nunks kabinjában meg a zsebében, aztán megmérgezte magát. Mások is követtek már el effélét, ugye? 
 	– Való igaz – ismerte el Parker Pyne. – Azt azonban erősen kétlem, hogy Lady Grayle is ezt tette volna. Nem rá val , hogy úgy mondjam, ő nem az a fajta, aki ilyet tesz. 
 	– Na és a képzelődései? 
 	– Nos, erről inkább Mr. Westtel szeretnék beszélgetni. 
 	A fiatalembert a szobájában találta. Basil készségesen válaszolgatott a kérdéseire. 
 	– Nem szeretnék nevetségessé válni, de azt hiszem, tényleg kedvelt engem. Ezért nem tettem neki említést a Pamela és köztem kialakult vonzalomról. Egész biztos, hogy nyomban kirúgatott volna Sir Georgedzsal. 
 	– Maga is úgy véli, hogy ez a Lady Grayle-re vonatkozó teória az igazság? 
 	– Nos, szerintem lehetséges, hogy így történt – válaszolt a fiatalember elbizonytalanodva. 
 	– Nem rossz elmélet, de mégsem elég jó – jelentette ki csendesen Parker Pyne. Némi töprengés után azt mondta:
 	– Hogy őszinte legyek, egy részletes, feltáró val omás lenne a legjobb. – Azzal kicsavarta a töltőtol át és elővett egy papírlapot. – Egyúttal mindjárt le is írhatná, rendben? 
 	Basil West elképedve meredt rá – Én? Hé, mi az ördögről beszél tulajdonképpen? 
 	– Kedves fiatalember – mondta Parker Pyne szinte atyainak tűnő jóindulattal. – Már a legapróbb részlet is ismeretes előttem. Hogyan szerelmeskedtek a ladyvel és mint támadtak neki egyre erősebb kételyei magával szemben, mert maga a csinos, de vagyontalan unokahúgába habarodott bele. Aztán kieszelte az egészet. 
 	A lassú, fokozatos mérgezést. Az előbb-utóbb bekövetkező
 	halál, gastroenteritisből eredően természetesnek is tűnhet… ha pedig mégsem, akkor Sir George-ra terelődne a gyanú, hiszen kínosan ügyelt arra, hogy a rosszul étek egybeessenek a jelenlétével. 
 	Aztán megtudta, hogy a lady gyanakszik, sőt mi több, már tárgyalt is velem a dologról. Gyorsan kel ett tehát cselekednie! Elcsent némi sztrichnint Miss MacNaughton gyógyszerkészletéből. A mennyiséget három részre osztotta. Az egyik adagot Sir George kabinjába rejtette, a másodikat a zsebébe dugta, míg a harmadikat – halálos mennyiséget – beletette egy kapszulába, melyhez egy levelet is mel ékelt és elküldte a ladynek, azt ál ítva, hogy altató kapszula. „Az álmok kapszulája.” 
 	Romantikus gondolat. A hölgy nem gyanakodott, s az ápolónő távozását követően nyomban be is vette. Soha senki sem tudott volna a dologról, ha nem követ el egy hibát, fiatalember. Oktalanság ugyanis egy hölgytől az kérni, hogy égessen el egy levelet. Ezt a nők sosem teszik meg. Az egész csinos kis levelezés a birtokomban van, beleértve a kapszuláról szóló levélkéjét is. 
 	Basil West arca valósággal elzöldült. Külsejéről lefoszlott a jóság álcája. Olyan lett, mint egy csapdába esett patkány. 
 	– Legyen átkozott! – kiáltotta acsarkodva. – Szóval mindent kiderített rólam. Maga átkozott szaglász, Parker Pyne! 
 	Bizony Parker Pyne-t ezúttal csakis a tanúk gyors megjelenése mentette meg a fizikai erőszaktól, akiket előrelátó gondossággal odaál ított a résnyire nyitva hagyott ajtó elé, hogy hal gatózzanak, s ha a szükség úgy hozná, lépjenek közbe. 
	 
	***

 Parker Pyne ismét a szóban forgó ügyről tárgyalt a magas rangú hivatalnok kol égájával 	– És még csak a legcsekélyebb bizonyítékom sem volt! 
 	Mindössze egy csaknem megfejthetetlen levéltöredék, a
 	„…mok 
 	kapszuláj…” 
 	és 
 	„Égesd 
 	el!” 
 	szavakkal. 
 	Következtetésekre építettem az egész történetemet és kipróbáltam rajta. Sikeresen belebotlottam az igazságba. 
 	A levelek említése pedig elérte a kívánt hatást. Lady Grayle persze mindent elégetett, ő azonban nem tudott róla. A lady tényleg meglehetősen szokatlan nő volt. Nem csoda, ha értetlenül fogadtam, amikor megkeresett a problémájával. 
 	Azt akarta, bizonyítsam be neki, hogy a férje megmérgezi. 
 	
 	Ebben az esetben elment volna az ifjú Westtel. De becsületes játékot akart játszani. Szavamra mondom, különös karakter. 
 	– Az a szegény lány viszont most szenvedni fog – szólt közbe a másik. 
 	– Majd elfelejti – csattant fel Parker Pyne kíméletlenül. –
 	Elég ideje van rá, még nagyon fiatal. Sir George miatt jobban aggódom. Szeretném ha jutna némi öröm az életébe, mielőtt túl késő lenne. Tíz esztendőn át úgy bántak vele, mint valami rusnya féreggel. Ezután azonban Elsie MacNaughton bizonyára nagyon kedves lesz hozzá. 
 	Mr. Pyne valósággal sugárzott. Aztán mélyet sóhajtott. –
 	Már a görögországi utazáson jár az eszem. Oda inkognitóban megyek, mert tényleg rám férne egy kis kikapcsolódás. 
 	
 	A DELPHOI JÓSLAT
 	Mrs. Wil ard J. Peterst igazából nemigen érdekelte Görögország. Mint ahogy a szíve mélyén Delphoiről sem volt különösebb elképzelése. 
 	Peters asszony szel emi otthonát javarészt Párizs, London, valamint a Riviéra jelentette. Olyan nő volt, aki élvezte a szál odai életet. Ám az elképzelése szerint egy valamirevaló 
 	szál odai 
 	apartmannak 
 	számos
 	nélkülözhetetlen dologgal kel ett rendelkeznie. Többek között lágy, puha szőnyeggel, kényelmes ággyal, kifogástalan elektromos világítással – beleértve az ágy mel etti hangulatlámpát is –, ál andó hideg-meleg vízszolgáltatással, valamint telefonkészülékkel az ágy mel ett, amelyen teát, ételt, ásványvizet, koktélt rendelhet az ember és elcseveghet a barátaival, ismerőseivel. 
 	A delphoi szál odában nélkülöznie kel ett az imént felsorolt dolgokat. Bár az ablakokból csodálatos kilátás nyílt a környező tájra, az ágy pedig tiszta volt, ugyanúgy, mint a fehérre meszelt szoba. A bútorzata viszont egyetlen székből, mosdóál ványból meg egy fiókos szekrényből ál t. 
 	A fürdési lehetőséget rendelésre biztosították, ám időnként még így is kívánnivalót hagyott maga után, főként a meleg vizet il etően. 
 	Sokakhoz hasonlóan Mrs. Peters is úgy vélekedett, nagyszerű dolog, ha az ember elmondhatja magáról, hogy megfordult. Delphoiben, éppen ezért nagyon igyekezett, hogy felfedezzen valami rendkívüli érdekességet az ókori görög kultúra műemlékei között. Ez azonban komoly nehézséget 
 	okozott 
 	számára. A 
 	szobrok 
 	például
 	befejezetlennek tűntek, mivel szinte kivétel nélkül hiányzott a fejük vagy a kezük, il etve a lábuk. 
 	Magában megál apította, hogy sokkal mutatósabb az a kifogástalan szárnyú, szépséges márványangyal, amit a néhai Mr. Wil ard Peters sírjára ál ítottak. 
 	E titkolt véleményét azonban gondosan magában tartotta, attól való félelmében, hogy a fia, Wil ard esetleg lenézné érte. Voltaképpen Wil ard miatt volt itt ebben a hűvös, kényelmetlen szobában. Az ő kedvéért vál alkozott a kirándulásokra egy ostoba lánnyal, meg azzal az utálatos sofőrrel. 
 	Peters asszony szinte mániákusan imádta a tizennyolc éves fiát, Wil ardot (akit nemrégiben még ifjabbnak néztek, amit ő mélységesen gyűlölt). Wil ard különös, olthatatlan vágyódást érzett a letűnt korok művészete iránt. Így történt, hogy ez a vézna, sápadt, szemüveges, emésztési zavarokkal küzdő fiatalember valósággal végigvonszolta a rajta csüngő anyját egész Görögországon. 
 	Megfordultak Olympiában, amit Mrs. Peters lehangoló romhalmazként könyvelt el. A Parthenon ugyan elnyerte a tetszését, magát Athént viszont reménytelen városnak tartotta. A korinthoszi és mükénéi kirándulás valóságos agóniát jelentett számara, akár csak a gépkocsivezetőnek. 
 	Delphoi az utolsó csepp a pohárban, ál apította meg a boldogtalan Mrs. Peters. A világon semmi látnivaló, az ember csak megy, megy és egyik romhalmazt nézi a másik után. Wil ard el enben pompásan érezte magát. Hosszú órákat töltött térdepelve és görög feliratok megfejtésével bíbelődve. – Mama, ezt hal gasd meg! Hát nem nagyszerű?! – lelkendezett, azzal felolvasott valami maszlagot, ami Mrs. Peters számára az ostobaság netovábbja volt. 
 	Ezen a reggelen Wil ard már korán elindult megnézni valami bizánci mozaikot. Mrs. Peters ösztönösen megérezte, hogy a bizánci mozaik (sem irodalmi, sem szel emi értelemben) nem kötné le a figyelmét. Ezért inkább kimentette magát. 
 	– Megértelek, mama – mondta Wil ard. – Bizonyára egyedül akarsz maradni, elüldögélni a színházban vagy fenn a stadionban, lenézni onnan az egészre és elmerengeni. 
 	– Így is van, kedvesem – válaszolta Mrs. Peters. 
 	– Biztosra vettem, hogy téged is magával ragadott a hely varázsa – lelkendezett Wil ard diadalmasan, mielőtt elindult. 
 	Mrs. Peters pedig nagy sóhajtozással nekilátott, hogy felkeljen és megreggelizzen. 
 	Az ebédlőbe ment, ahol mindössze négy személyt talált. 
 	Egy anyát a lányával, akik a táncművészet önkifejezéséről csevegtek és valami egészen különös öltözéket viseltek (Mrs. Peters előtt a peplum ismeretlen volt), egy testes középkorú urat, aki megmentette az egyik bőröndjét, amikor leszál tak a vonatról, őt Thompsonnak hívták, valamint egy új vendéget, egy középkorú, kopasz fejű
 	gentlemant, aki csak az előző este érkezett. 
 	Kihasználva, hogy ez a férfiú hagyta el utolsóként a helyiséget, – Mrs. Peters barátságos nő lévén –
 	csakhamar beszélgetésbe elegyedett vele. Mr. Thompson határozottan elbátortalanította őt ebben a vonatkozásban (amit az asszony az angolos tartózkodásnak tartott). A lány meg az anyja viszont túlontúl tanultnak és előkelőnek tűnt számára, bár úgy vette észre, hogy a lány egészen jól kijön Wil arddal. 
 	Mrs. Peters meglehetősen kel emes társaságra lelt az újonnan érkezett vendég személyében. Jól informáltnak tűnt, anélkül, hogy tudálékoskodott volna. Számos érdekes, kedves anekdotát mesélt a görögökről, ami után az asszony kezdte valóságos embereknek nézni az itteni népet, 
 	a 
 	történelemkönyvekben 
 	szereplő, 
 	fárasztó
 	mitológiai alakok helyett. 
 	Mrs. Peters Wil ardról kezdett beszélni új ismerősének, hogy milyen okos gyerek volt és a kultúra lehetne a középső neve. Volt valami ebben a kedves, egyszerű
 	emberben, ami megkönnyítette a vele való beszélgetést. 
 	Bár azt nem sikerült megtudnia Mrs. Petersnek, hogy mi a neve, és mivel foglalkozik. Az ismeretlen ismerős nem nyilatkozott magáról, azon kívül, hogy pihenésképpen utazgat és nem gyakorolja a hivatását. (Vajon miféle foglalkozást űzhet?)
 	De a nap így is jóval gyorsabban telt, mint várta volna. Az anya és lánya, valamint Mr. Thompson továbbra is kerülte a társaságukat. Amint kijöttek egy múzeumból, szembe találkoztak az utóbbival, mire az nyomban elfordult az el enkező irányba. 
 	Mrs. Peters új ismerőse összevont szemöldökkel nézett utána. 
 	– Kíváncsi lennék rá, hogy ki lehet ez a fickó – jegyezte meg. 
 	Mrs. Peters csak annyit tudott segíteni, hogy megmondta a férfi nevét. 
 	– Thompson… Thompson. Nem, nem hinném, hogy találkoztam volna már vele, pedig valahogy olyan ismerősnek tűnik az arca. Hiába no, nem tudom hová termi. 
 	Délután Mrs. Peters kel emesen elszundított egy árnyékos padon. A könyv azonban, amit magával vitt olvasni, nem a görög művészettörténeti tanulmány volt – amit a fia ajánlott-
 	, hanem a „Lauch folyó titka” című krimi. Négy gyilkosság, három emberrablás és egy veszélyes, kiterjedt bűnbanda tarkította a cselekményét. Mrs. Peterst friss energiával töltötte fel és megnyugtatta a bűnügyi történet olvasása. 
 	Négy óra felé járt az idő, amikor visszatért a szál odába. 
 	Biztosra vette, hogy erre az időpontra Wil ard is visszatért már. Egyáltalán nem gondolt semmi rosszra, olyannyira, hogy kis híján elkerülte a figyelmét az a néhány soros üzenet, amit a szál oda recepciósánál hagyott számára egy idegen férfi. 
 	Összemocskolódott 
 	papírlapot 
 	tartott 
 	a 
 	kezében. 
 	Szétnyitotta és amint elolvasta az első sorokat, minden vér kifutott az arcából. A lábai úgy remegtek, hogy meg kel ett kapaszkodnia, különben elesett volna. A kézírás idegen volt számára, de a levél angolul íródott. 
 	„Lady (ÍGY KEZDŐDÖTT)… ez úton tudatom, hogy a fiát biztonságos helyen fogva tartjuk. A tisztelt ifjú úrnak nem esik semmi bántódása, amennyiben maga végrehajtja az utasításainkat. Tízezer angol fontsterlinget kérünk váltságdíjként. Ha erről a szállodában bárkinek beszélni merészel, vagy értesíti a rendőrséget, a fiát megöljük. Ezt jól vésse az eszébe. Holnap részletes utasításokat kap a pénz átadására vonatkozóan. 
 	Amennyiben vonakodna teljesíteni a követelésünket, úgy levágjuk a tisztelt ifjú úr fülét és elküldjük magának. 
 	Biztosra veheti, hogy ez nem üres fenyegetés. Várja tehát Kyra jelentkezését… és mindenekfelett hallgasson. 
 	A Fekete Szemöldökű Demetrius.” 
 	Hiábavaló próbálkozás lenne szavakba foglalni a szerencsétlen hölgy lelkiál apotát. Bár elég lehetetlen módon, sőt gyerekesen fogalmazták meg a követelést, arra mégis jó volt, hogy rászabadítsa egy félelmetes tragédia légkörét. Wil ard az egyetlen fia, az ő imádott törékeny, komoly Wil ardja. 
 	Most azonnal elrohan a rendőrségre és fel ármázza a környéket. De ha ezt tenné… hirtelen összerázkódott. 
 	Aztán kiment a szobájából és megkereste a szál oda igazgatóját, az egyedüli személyt, aki beszélt angolul. 
 	– Későre jár – mondta a lady – és a fiam még nem tért vissza. 
 	A kedves kis emberke rámosolygott. – Valóban, a Monsieur visszaküldte az öszvéreket. Gyalog akart hazajönni. Már itt kel ene lennie, bár talán elidőzik útközben. – Az igazgató boldogan mosolygott, amiért ilyen szép kerek mondatot sikerült megfogalmaznia. 
 	– Árulja el nekem – kérdezte váratlanul Mrs. Peters –, laknak a közelben bűnözők? 
 	Ez a kifejezés hiányzott a kis emberke angol szókincséből, így Mrs. Petersnek meg kel ett magyaráznia a szó értelmét. 
 	De azután megnyugtató választ kapott: Delphoi környékén igazán rendes, csendes népek élnek… akik jóindulatúak az idegenekkel szemben. 
 	Bár a szavak kikívánkoztak remegő ajkain, a nő mégis erőt vett magán és nem mondott semmit sem. A kegyetlen fenyegetés megkötötte a nyelvét. Lehet, hogy csak blöffölnek. De mi van, ha mégsem? Egyik ismerősének Amerikában elrabolták a gyerekét és miután értesítette a rendőrséget, a gyereket megölték. Manapság ilyen dolgok is megtörténnek. 
 	Csaknem beleőrült. Mit tegyen? Tízezer font… mennyi is az?… Negyven- vagy ötvenezer dol ár. Mi az Wil ard biztonságához képest? De honnan kerítsen elő ekkora összeget? Az anyagiakat il etően így is rengeteg probléma akadt, éppen a készpénzváltással. Mindössze néhány száz fontról szóló úticsekk volt nála. 
 	Vajon megértik-e ezt a banditák? Méltányosak lesznek-e vele szemben? Hajlandóak lesznek várni a pénzre? 
 	Amikor bejött a szobalány, durván elzavarta. Később a szegény ladyt az étterembe szólította a vacsorát jelző
 	csengő. Gépiesen evett. Senkit sem vett észre, felőle az egész terem üresen konghatott volna. 
 	A gyümölccsel újabb üzenet érkezett. Egész testében borzongva nyitotta fel, de a kézírás egészen más volt, mint aminek a látványától annyira rettegett. Tiszta angol írás. 
 	Minden érdeklődés nélkül kezdte olvasni, de a tartalma egyszerre felkeltette a figyelmét. 
 	Az üzenet a következőket tartalmazta:
 	„A Delphoi Jósdától már nem kérhet tanácsot, Mr. Parker Pyne-től viszont igen.” 
 	Alatta egy kivágott hirdetés volt a papírra erősítve, legalul pedig egy útlevélfénykép. A reggeli, kopasz fejű
 	ismerősét ábrázolta. Mrs. Peters kétszer is elolvasta a nyomtatott újságkivágást. 
 	Boldog? 
 	Méghogy 
 	boldog! 
 	Hát 
 	létezik 
 	nála
 	boldogtalanabb? Olyan volt ez, mintha válasz érkezett volna az imádságára. 
 	Sietve előkapott egy papírlapot a kézitáskájából és írni kezdett. 
 	„Kérem, segítsen! Lekötelezne, ha találkozna velem tíz perc múlva a szálloda előtt.” 
 	Borítékba zárta az üzenetet, aztán megkérte a pincért, hogy vigye oda az ablak mel ett lévő asztalnál ülő úrnak. 
 	Estére lehűlt a levegő. Ezért Mrs. Peters tíz perccel később bundába burkolózva lépett ki a szál odából és lassú léptekkel odasétált a közeli romokhoz. Mr. Parker Pyne már várta. 
 	– Magát biztos az ég vezérelte ide – mondta Mrs. 
 	Peters levegő után kapkodva. – De szeretném tudni, miből jött az ötlete, hogy ilyen szörnyű bajban vagyok. 
 	– A megérzésem, drága madame – válaszolta Parker Pyne könnyedén. – Ám csak annyit tudtam, miszerint történnie kel ett valaminek, de hogy mi, azt magának kel elmondania. 
 	
 	Peters asszonyból szinte áradt a szó. Átadta a férfinek az emberrablók levelét is, amit az nyomban elolvasott a zseblámpája fényénél. 
 	– Hm – dünnyögött. – Figyelemre méltó dokumentum, nagyon is figyelemre méltó. Bizonyos pontjai…
 	Mrs. Petersnek azonban semmi kedve sem volt ahhoz, hogy e levél fontosabb pontjairól értekezzen. Őt kizárólag az érdekelte, hogy mit tehet Wil ardért? Az ő kedves, drága, törékeny Wil ardjáért. 
 	Parker Pyne azonban megnyugtatta. Kedvező képet festett a görög alvilágról. Szerinte a lehető leggondosabban vigyáznak a foglyukra, hiszen az aranybányát jelent a számukra. 
 	Nagy 
 	nehezen 
 	sikerült 
 	megnyugtatnia
 	valamelyest az asszonyt. 
 	– De hát mit tegyek? – siránkozott Mrs. Peters. 
 	– Várjon holnapig – javasolta Parker Pyne. – Ez lesz a legjobb, hacsak nem akar mégis a rendőrséghez fordulni. 
 	Mrs. Peters riadt sikol yal szakította félbe. Hiszen akkor a drága Wil ardját azonnal megölnék! 
 	– Remélhetem, hogy épségben és egészségesen visszakapom Wil ardot? 
 	– Ehhez a legcsekélyebb kétség sem férhet – jelentette ki Parker Pyne megnyugtatóan. – Mindössze az a kérdés, hogy visszakaphatja-e anélkül, hogy tízezer fontot kel ene fizetnie. 
 	– Én csak a fiamat akarom. 
 	– Jó, jó – csil apította Parker Pyne. – Egyébiránt ki hozta ezt a levelet? 
 	– Egy idegen férfi. A szál odaigazgató sem ismerte. 
 	
 	– Aha! Nos, itt a lehetőség. Az il etőt, aki holnap a levelet hozza, követni lehet. De mit fog mondani a többieknek a szál odában a fia távol étéről? 
 	– Ezen még nem gondolkodtam. 
 	– Pedig éppen itt az ideje – töprengett Parker Pyne. – Azt hiszem, egész természetes, ha nem próbálja titkolni a riadtságát és aggodalmát. Sőt, akár egy kutatócsoportot is ki lehetne küldeni. 
 	– De nem gondol arra, hogy akkor ezek az emberek… –
 	Szinte fuldokolva lihegte a mondattöredéket. 
 	– Ugyan, dehogy. Nem lehetnek bosszúál óak, amíg híre nem megy az emberrablásnak vagy a váltságdíjnak. 
 	Végtére is nem várhatják el, hogy szó nélkül tűrje a fia eltűnését! 
 	– Magára bízhatom ezt a súlyos ügyet? 
 	– Ez a hivatásom – válaszolta Parker Pyne. 
 	Már visszafelé indultak a szál odába, amikor kis híján beleütköztek egy testes alakba. 
 	– Ki volt ez? – kérdezte Parker Pyne. 
 	– Azt hiszem az a Mr. Thompson. 
 	– Aha! – hümmögött Parker Pyne töprengve. 
 	– Thompson lett volna? Thompson… hm. 
	 
	***

 Amikor Mrs. Peters ágyba került, elgondolkodott és úgy találta, 	hogy 
 	Parker 
 	Pyne 
 	ötlete 
 	határozottan
 	megvalósíthatónak 
 	tűnik 
 	az 
 	emberrablók 
 	második, 
 	várhatóan rövidesen megérkező levelére vonatkozóan. 
 	Hiszen bárki is foga elhozni, nyilvánvalóan kapcsolatban ál a banditákkal. Ez annyira megnyugtatta, hogy jóval hamarább sikerült elaludnia, mint remélte. 
 	Másnap öltözködés közben hirtelen felfedezett valamit a földön, az ablak közelében. Amint felvette, valósággal elál t a szívverése. Ugyanaz a piszkos, olcsó boríték és ugyanaz a gyűlöletes írás. Feltépte a borítékot. 
 	„Jó reggelt, lady. Intézkedett már? A fia jól van és sértetlen… eddig. De szükségünk van a pénzre. Tudjuk, hogy nem lesz könnyű megszerezni ekkora summát, de azt mondják, hogy van egy gyémántköves nyaklánca, értékes kövekkel. Megelégszünk azzal is a pénz fejében. 
 	Figyeljen ide, a következőt kell tennie: maga, vagy a megbízottja hozza el a nyakláncot a Stadionba. Menjen fel ahhoz a nagy sziklához, ami mellett egy fa áll. Figyelni fogják, tehát csak egyedül jöjjön. Ha az utasítások szerint jár el, akkor a fiát kicseréljük a nyakláncra. Az időpont holnap reggel hat óra, közvetlenül napkelte után. Ha a későbbiekben ránk akarnák hozni a rendőrséget, a fiát lepuffantjuk, ha meglátjuk az őrszoba közelében. 
 	Ez az utolsó üzenetünk, lady. Amennyiben holnap reggel nem kapjuk meg a nyakláncot, elküldjük magának a fia füleit. Másnap pedig meghal. Üdvözlettel: Demetrius.” 
 	Mrs. Peters sietve felkereste Mr. Parker Pyne-t, aki figyelmesen végigtanulmányozta a levelet. 
 	– Igaz, amit a levél a gyémánt nyakláncról ál ít? – kérdezte. 
 	– Teljes mértékben. A férjem százezer dol árért vásárolta. 
 	– Milyen jól informáltak a gazemberek – mormogta Parker Pyne. 
 	– Mit mondott? 
 	
 	– Csak az ügy bizonyos részletein töprengtem. 
 	– De kérem, Mr. Pyne, nincs időnk a részletekkel foglalkozni! Vissza kel kapnom a fiamat! 
 	– Maga okos nő, Mrs. Peters. Nem zavarja, hogy átverik és kicsalnak magától százezer dol árt? Nem zavarja, hogy csak úgy megválik a gyémánt nyakékétől és el enál ás nélkül az ölébe pottyantja egy csomó gazfickónak? 
 	– Ha így nézzük a problémát, akkor a kérdés természetesen jogos – ismerte el Mrs. Peters, akiben az anyai érzelmek szembeszál tak az okos nő józan gondolkodásával. – Fogalma sincs, mennyire szeretnék az aljas gazemberek szemébe nézni!… De nyugodt lehet, Mr. 
 	Pyne, hogy abban a pil anatban, amint visszakaptam a fiamat, rájuk uszítom a környék összes rendőrét. Ha kel , páncélautót bérelünk Wil arddal, és azzal megyünk ki a vasútál omásra! – Mrs. Peters kipirult arccal fenyegetőzött. 
 	– Hát i… igen – húzta a szavakat Parker Pyne, – de tudja, drága madame, attól tartok, hogy ők felkészültek erre a lépésre. Tisztában vannak azzal, hogy amint visszakapta Wil ardot, semmi sem tartja vissza attól, hogy riassza a hatóságokat és az egész környéket. 
 	– Nos, akkor mit tanácsol, mit tegyek? 
 	Parker Pyne mosolygott. – A saját kis tervemmel szeretnék megpróbálkozni – Óvatosan körülpil antott az ebédlőben. 
 	Üres volt, az ajtó pedig mindkét oldalon csukva. – Mrs. 
 	Peters, ismerek egy athéni ékszerészt, aki kitűnő
 	mesterséges gyémántokat és utánzatokat készít. Csupa első osztályú holmit. – A hangja suttogássá halkult. –
 	Felhívom telefonon. Megkérem, hogy ma délután jöj ön ide és hozzon magával egy szép kol ekciót. 
 	– Mire gondol? 
 	– Kiszedjük a valódi gyémántokat és másolatokkal helyettesítjük. 
 	– Ejha, ez a legagyafúrtabb ötlet, amit valaha hal ottam! –
 	Mrs. Peters csodálattal nézte a férfit. 
 	– Pszt! Ne olyan hangosan! Megkérhetem valamire? 
 	Az asszony reménykedve bólintott. 
 	– Gondoskodjon róla, hogy senki ne hal gathassa ki a telefonbeszélgetésünket. 
 	Mrs. Peters boldogan megígérte. 
 	A telefon az igazgató irodájában volt, aki szívesen megengedte, hogy használják, sőt még segített is Parker Pyne-nek, hogy minél előbb megkapja a hívott számot. 
 	Amint kijött az irodájából, ott találta Mrs. Peterst az ajtó előtt. 
 	– Megvárom Mr. Pyne-t – magyarázta az asszony –, miután végzett, sétálunk egyet. 
 	– Óh, értem, madame. 
 	Mr. Thompson is éppen a hal ban tartózkodott. Odalépett hozzájuk és beszédbe elegyedett az igazgatóval. 
 	– Egyáltalán létezik még kiadó magánvil a itt Delphoiben? 
 	Nincs már? Pedig itt a szál oda felett is van egy szép vil a. 
 	– Az egy görög úré, monsieur. Ő pedig nem adja bérbe. 
 	– E szerint más vil a nincs is? 
 	– Talán volna egy. Valami amerikai hölgy a tulajdonosa. De az a helység túloldalán van. Jelenleg zárva tartják. Ja és van egy másik a szirt peremén, egy angol úré, aki valamilyen művész. Az a vil a éppen Iteára néz. 
 	
 	Mrs. Peters közbeszólt. A természet különben is erős hanggal áldotta meg, ezúttal pedig szándékosan még hangosabban beszélt. – Nahát – harsogta – úgy örülnék, ha egy vil ám lehetne itt! Ez a tisztaság meg a természetes környezet. Valósaggal imádom ezt a helyet, maga is így van vele, Mr. Thompson? Bizonyára, ha egyszer a vil ák után érdeklődik. Most jár itt először? Na ne mondja! 
 	Az asszony rendületlenül folytatta az ömlengést, míg Parker Pyne elő nem bukkant az irodából. Halvány elismerő
 	mosol yal jutalmazta az asszonyt. 
 	Mr. Thompson lassú léptekkel lebal agott a lépcsőn az útra és csatlakozott a művelt anyához meg a lányához, akik dideregve ál dogáltak, mert hidegnek érezték a szelet a csupasz karjukon. 
 	Úgy tűnt, hogy minden a legnagyobb rendben megy. Az ékszerész közvetlenül ebed előtt megérkezett egy turistákkal zsúfolt autóbusszal. Mrs. Peters a szobájába vezette és megmutatta neki a nyakláncot. Az ékszerész megvizsgálta, elismerően dörmögött, aztán franciául kezdett magyarázni. 
 	– Madame peut étre tranquil e. Je reussirai. – Kis táskájából néhány szerszámot húzott elő és munkához látott. 
 	Tizenegy órakor Parker Pyne bekopogtatott Mrs. Peters ajtaján. – Íme, itt van. 
 	Átadott neki egy kis bársonytasakot. Az asszony felnyitotta és belenézett. – A gyémántjaim! 
 	– Pszt! És itt a nyaklánc is, a hamis gyémántokkal. 
 	Pompásan sikerült, nem gondolja? 
 	
 	– Egyenesen csodálatos! 
 	– Arisztopulosz nagyon ügyes fickó. 
 	– Mit gondol, nem fognak gyanakodni? 
 	– Miért gyanakodnának? Arról tudnak, hogy a lánc magánál van. Odaadja nekik. Miből gyaníthatnák meg a trükköt? 
 	– Ez tényleg egészen csodálatos! – lelkendezett Mrs. 
 	Peters visszaadva a férfinak a nyakláncot. – Megtenné, hogy elviszi nekik? Vagy túl sokat kérek magától? 
 	– Természetesen elviszem. Csak adja ide a levelet, hogy tudjam az irányt. Köszönöm. Most pedig jó éjszakát és bon courage. Holnap már együtt reggelizhet a fiával. 
 	– Óh bár csak igaz lenne! 
 	– Addig se nyugtalankodjon, bízzon csak mindent rám! 
 	Ám Mrs. Petersnek ennek el enére szörnyű éjszakája volt. 
 	Lidérces álmok gyötörték. Álmok, melyekben fegyveres banditák páncélautóból golyózáport zúdítottak Wil ardra, aki pizsamában rohant lefelé a hegyről. 
 	Valósággal megkönnyebbült, amikor végre felébredt. Még fel sem virradt egészen, amikor Mrs. Peters már felkelt és felöltözködött. Aztán csak üldögélt és várakozott. Hét órakor kopogtattak az ajtaján. A torka úgy kiszáradt, hogy alig tudott megszólalni. 
 	– Tessék – nyögte ki nagy sokára. 
 	Az ajtó kinyílt és Mr. Thompson lépett be. Az asszony megkövülten bámult rá. Egy hang sem jött ki a száján, valami borzalmas tragédiát sejtett. A férfi viszont természetes tárgyilagossággal szólalt meg mélyen zengő
 	kel emes hangján. 
 	– Jó reggelt, Mrs. Peters – mondta. 
 	
 	– De uram, hogy merészel…! Hogy mer…! 
 	– Bocsásson meg kérem e szokatlanul kora reggeli látogatásomért – szabadkozott Mr. Thompson. – De van egy halaszthatatlan ügyem, amit feltétlenül le kel bonyolítanom. 
 	Mrs. Peters vádló tekintettel hajolt előre. – Szóval maga rabolta el a fiamat! Szó sincs semmiféle banditákról. 
 	– Ami azt il eti, valóban nem banditák voltak. Ez volt a legkevésbé meggyőző az egészben. Hogy úgy mondjam, olyan művészietlen. 
 	Mrs. Peterst azonban pil anatnyilag csupán egyetlen gondolat foglalkoztatta. – Hol van a fiam?! – követelte egy anyatigris bősz tekintetével. 
 	– Ami azt il eti – válaszolta Mr. Thompson – itt ál az ajtó előtt. 
 	– Wil ard! 
 	Az ajtó kitárult és a beesett arcú, szemüveges, erősen borostás Wil ardot keblére szoríthatta az édesanyja. Mr. 
 	Thompson elérzékenyülve figyelte a jelenetet. 
 	– Mindegy – szólalt meg Mrs. Peters hirtelen magára találva és a férfi felé fordulva. – Ezért akkor is a törvény elé viszem magát. Igen, nem ússza meg. 
 	– De mama, rosszul ítéled meg az egészet! – Avatkozott közbe Wil ard. 
 	– Félreérted a helyzetet, ez az úr szabadított ki. 
 	– Hol voltál? 
 	– Tán egy mérföldnyire innen. Egy vil ában, a szirt csúcsán. 
 	– És engedje meg, Mrs. Peters – vette át a szót Mr. 
 	Thompson – hogy átadjam a tulajdonát. 
 	
 	Azzal egy kis csomagot nyújtott át az asszonynak, ami laza selyempapírba volt hajtogatva. Amint a papír kibomlott, feltárta benne a gyémánt nyakláncot. 
 	– Felesleges a másik tasakban lévő ékkövekkel törődnie, Mrs. Peters – folytatta Mr. Thompson mosolyogva. – Az igazi kövek változatlanul itt vannak a nyakláncban. A bársonytok néhány kitűnő másolatot tartalmaz. Amint az ismerőse is említette, Arisztopulosz valóságos zseni. 
 	– Egy árva szót sem értek az egészből – jelentette ki Mrs. 
 	Peters elbizonytalanodva. 
 	– Az lesz a legjobb, ha az én szemszögemből nézi az ügyet
 	– javasolta Mr. Thompson. – Azzal kezdem, hogy a figyelmemet egy bizonyos név említése keltette fel a dolog iránt. Vettem a bátorságot és követtem magát meg a termetes ismerősét és hal gatóztam, amikor odakint beszélgettek… szóval töredelmesen beval om, hogy kihal gattam a felettébb érdekes párbeszédüket. A helyzetet annyira meggyőzőnek találtam, hogy habozás nélkül bizalmamba avattam a szál odaigazgatót. Ő jegyezte le számomra azt a számot, amit a „megbízható” ismerőse feltárcsázott, sőt azt is elintézte, hogy az egyik pincér kihal gassa a tegnap reggeli, ebédlőben folytatott beszélgetésüket. 
 	A tervet rendkívüli alapossággal dolgozták ki. Ön a fiával néhány agyafúrt ékszertolvajnak lett az áldozata. Már jó előre tudtak mindent a gyémánt nyakláncáról. Követték magukat ide, elrabolták a fiát és megírták azokat a komikus zsaroló leveleket, úgy rendezve a dolgot, hogy bizalmat ébresszenek önben a terv kiagyalója iránt. 
 	
 	Ezután már minden egyszerűbbé vált. Az a kedves úriember átadott magának egy tasak hamis gyémántot…
 	hogy aztán a társával együtt felszívódjon. Ma reggel, ha a fia nem került volna elő, bizonyára szörnyű nyugtalan lett volna. Az ismerőse eltűnéséből viszont nyilván arra következtetett volna, hogy őt is elrabolták. Véleményem szerint még arra is kiterjedt a figyelmük, hogy holnap felmenjen valaki a vil ába. Ez az il ető aztán megtalálta volna a fiát, de mire összedugták volna a fejüket és rájöhettek volna valamire, a gazfickók mar árkon-bokron túl jártak volna. 
 	– És most hol vannak? 
 	– Óh, a legteljesebb biztonságban, lakat alatt. Erről személyesen gondoskodtam. 
 	– A gazember! – fakadt ki Mrs. Peters, akinek most jutott az eszébe a megtermett férfi, aki csalárd módon a bizalmába férkőzött. – Az alattomos kígyó! Csaló gazfickó! 
 	– Nos, igazán nem kel emes alak – értett egyet Mr. 
 	Thompson. 
 	– Szinte felfoghatatlan számomra, hogy miképpen sikerült rájönnie az igazságra – jegyezte meg Wil ard, cseppet sem leplezve a csodálatát. – Páratlan ügyesség volt magától. 
 	A másik szerényen csóválta a fejét. – Ugyan, dehogy –
 	felelte –, tudják, amikor az ember inkognitóban utazik, és egyszer csak meghal ja, hogy minden ok nélkül emlegetik a nevét…
 	Mrs. Peters rámeredt. – De hát kicsoda maga tulajdonképpen? – kérdezte hirtelen. 
 	– Mr. Parker Pyne-nek hívnak – adta meg az úr a választ. 
 	
 	Agatha Christiet a Krimi Királynőjeként ismerik világszerte. 
 	Hetvenhat detektívregényét, egyéb műveit, novel áit minden világnyelvre lefordították, s a kiadott példányszámok tízmil iós nagyságrendűek. Az Első Világháború végén kezdett írni, amikor megteremtette Hercule Poirot, a kis belga detektív alakját, tojás fejével és rendszeretetével. Ő a legnépszerűbb detektívfigura a krimi történetében Sherlock Holmes óta. Poirot, a gyenge Miss Marple és más detektívfigurái megjelentek a filmvásznon, szerepeltek a rádióban és megelevenedtek a könyvein alapuló színdarabokban. 
 	Mary Westmacott írói álnéven hat romantikus regényt is írt, valamint néhány színdarabot és egy verseskötetet. Közben archeológus férjének segédkezett számos közel-keleti expedícióban. Utolsó könyvét, a „Sors segédkezett számos közel-keleti expedícióban. Utolsó könyvét, a „Sors ban publikálta. 
 	
 TARTALOM

 	A KÖZÉPKORÚ FELESÉG ESETE
 	AZ UNATKOZÓ KATONA ESETE
 	AZ ELKESEREDETT HÖLGY ESETE
 	AZ ELÉGEDETLEN FÉRJ ESETE
 	A VÁROSI HIVATALNOK ESETE
 A GAZDAG ASSZONY ESETE

 	MINDENT MEGKAPOTT, AMIT CSAK AKART? 
 BAGDAD KAPUJA

 	A SHIRÁZI HÁZ
 	A GYÖNGY ÉRTÉKE
 	HALÁL A NÍLUSON
 	A DELPHOI JÓSLAT